ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 м.Рівне, вул.Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2020 року                                                                                     Справа № 918/261/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Мельник О.В. ,  суддя Розізнана І.В. 

секретар судового засідання Новосельська О.В.,

представники учасників справи не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Позивача-Товариства з обмеже-ною відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» на ухвалу господарсь-кого суду Рівненської області від 25.03.2020 про відмову у відкритті провадження у справі №918/261/20 (суддя Заголдна Я.В.)
за позовом         Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна 
енергопостачальна компанія» м.Рівне
до                        Тхорика Ярослава Дмитровича м.Костопіль Рівненської обл.
про стягнення  30 306 грн. 43 коп. основного боргу, пені, інфляційних та річних,-

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 25.03.2020 відмовлено у відкритті провадження у справі №918/261/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнен-ська обласна енергопостачальна компанія» (надалі в тексті - Товариство) до Тхорика Ярослава Дмитровича про стягнення 30 306 грн. 43 коп. основного боргу, пені, інфляційних та річних.(арк. справи 11-13).
Не погоджуючись із ухвалою, Позивач звернувся до апеляційного господарського суду із скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Рівненської області від 25.03.2020 та направити справу до суду першої інстанції для відкриття провадження.(арк.справи 17-22).
Обґрунтовуючи скаргу Позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового вис-новку, що даний спір має бути поданий до суду загальної юрисдикції у порядку цивільного судо-чинства, оскільки зобов'язання між Позивачем (постачальником) та Відповідачем (споживачем) (постачання та використання електричної енергії на об'єктах Відповідача) виникли саме з умов господарського Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних пос-луг. TзOB «РОЕК» звернулось до господарського суду з позовними вимогами до Тхорика Яросла-ва Дмитровича через невиконання ним взятих на себе господарських зобов'язань, зокрема, з опла-ти спожитої електричної енергії в сумі 30   306 грн. 43 коп. на умовах укладеного 01.01.2019 Дого-вору №470004298 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (далі - Договір) на об'єкти постачання електричної енергії Відповідача «дробилка» в с.Маща та Дераж-не Костопільського району Рівненської області на умовах комерційної пропозиції №1.02/2-РОЕК для малих непобутових споживачів, які купують електричну енергію для власного споживання, що не є побутовими споживачами, та електроустановки яких приєднані до електричних мереж з дого-вірною потужністю до 150 кВт, що є додатком №3 до Договору. На думку Скаржника, зобов'язання Тхорика Ярослава Дмитровича щодо споживання електричної енергії та її оплати, які врегульовані договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №470004298 від 01.01.2019 - виникли саме на умовах господарського Договору задля здійснення Відповідачем підприємницької діяльності, оскільки враховуючи суб'єктний склад сторін Договору та характер правовідносин, які відносяться виключно до підприємницької діяльності (Відповідач мав право ви-користовував електричну енергію на об'єктах лише для підприємницької діяльності, оскільки в розумінні Правил, електрична енергія для особистих (побутових) потреб на об'єкті господарю-вання використовуватись не може, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що від-сутність станом на час розгляду даного спору у Тхорик Я.Д. статусу фізичної особи-підприємця є підставою відмови у відкритті провадження.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 відкрито апе-ляційне провадження за скаргою Позивача.(арк.справи 31).
Ухвалою від 26.06.2020 призначено розгляд скарги у судовому засіданні на 21.07.2020. (арк.справи 34-35).
20.07.2020 на електронну адресу апеляційного суду надійшла заява Позивача про розгляд справи без участі його представника.(арк.справи 123).
Учасники справи не скористались своїм правом на участь в судовому засіданні, проте явка представників не визнавалась обов'язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм процесуального права, Пів-нічно-західний апеляційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з матеріалів справи, 23.03.2020 до господарського суду Рівненської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопос-тачальна компанія» про стягнення з Тхорика Ярослава Дмитровича 30 306 грн. 43 коп.(з яких - 25211 грн. 90 коп. - основний борг, 4 459 грн. 48 коп. - пеня, 243 грн. 79 коп. - інфляційні втрати, 391 грн. 26 коп. - 3% річних) на підставі ст.ст.216, 218, 222, 224, 226, 275, Господарського кодексу України, ст.162, 171, 172 Господарського процесуального кодексу України.(арк.справи 1-3).
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням Відповідачем умов Договору №47004298 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019 в частині про-ведення розрахунків за спожиту електричну енергію, внаслідок чого у Відповідача (споживача) виникла заборгованість перед Позивачем.
Як вже зазначалось, господарський суд Рівненської області ухвалою від 25.03.2020 відмо-вив у відкритті провадження в справі №918/261/20 за позовом Товариства з обмеженою відповіда-льністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» до Тхорика Я.Д. про стягнення 30 306 грн. 43 коп. основного боргу, пені, інфляційних втрат та річних.(арк.справи 11-13).
Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, що Тхорик Я.Д. не є суб'єктом господарювання в розумінні вимог ГПК України станом на дату укладення Догово-ру №47004298 від 01.01.2019, оскільки не є фізичною особою-підприємцем, тому склад учасників спору не відповідає вимогам ст.20 ГПК України та по суб'єктному критерію зазначений спір не підвідомчий господарському суду. Позивачу роз'яснено, що вказаний позов має бути поданий до суду загальної юрисдикції у порядку цивільного судочинства.

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга безпідставна та не підлягає задоволенню з огляду на наступне:
 
Відповідно до п.п.1,2,4 ст.269 Господарського процесуального кодексу України (надалі в тек-сті - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково по-даними доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено пору-шення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або не-правильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.255 ГПК України, окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, про відмову у відкритті про-вадження у справі. Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.(ст.271 ГПК України). 
Звертаючись із апеляційною скаргою, Позивач вважає, що відносини між сторонами виник-ли на підставі саме господарського договору, мають характер підприємницької діяльності, Відпо-відач має право використовував електричну енергію на об'єктах «дробилка», лише для підприєм-ницької діяльності, оскільки в розумінні Правил, електрична енергія для особистих (побутових) потреб на об'єкті господарювання використовуватись не може, тому суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що відсутність станом на час розгляду даного спору у Тхорик Я.Д. стату-су фізичної особи-підприємця є підставою відмови у відкритті провадження.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу, колегія суддів звертає увагу, що критеріями розмежу-вання судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, пред-мет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким кри-терієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті - ЦК Украї-ни) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернути-ся до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (надалі в тексті - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розг-ляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Так, загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку пев-ного судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невиз-наними.
При цьому слід враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності провад-жень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.
Разом з тим за приписами частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу Украї-ни (надалі в тексті - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неуперед-жене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорю-ваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського су-ду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушен-ням.
Згідно із частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України (надалі в тексті - ГК Украї-ни) громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відпо-відно до статті 58 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спо-рах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.
Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судо-чинства є одночасно суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивіль-них відносин вважається фізичною особою.
Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов'-язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов'язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать зако-ну та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов'язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяль-ність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством проце-дур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її ци-вільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення еконо-мічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержан-ня прибутку (некомерційна господарська діяльність).
За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприєм-цями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльніс-тю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
З аналізу вказаних норм права вбачається, що фізичні особи, які на час пред'явлення до них позову не є підприємцями, можуть бути відповідачами в господарському суді. Припинення під-приємницької діяльності однієї із сторін до звернення з позовом до суду не є перешкодою для роз-гляду справи в порядку господарського судочинства, але лише в тому випадку, якщо спірні право-відносини виникли за наслідком її господарської діяльності.
Натомість, пред'являючи позов, відповідачем по справі визначено Тхорика Ярослава Дмит-ровича.
Із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та гро-мадських формувань, сформованого на запит судді №1006488651 23.03.2020 року Фізична особа-підприємець Тхорик Ярослав Дмитрович припинив підприємницьку діяльність 19.08.2011 року за власним рішенням, про що свідчить запис за № 25980060005001527.(арк.справи 8-10).
Згідно з ч.1 ст.179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'-єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'я-заннями.
При цьому, суд першої інстанції встановив та не заперечує Позивач, що правовідносини за Договором №47004298 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019 виникли із Тхориком Ярославом Дмитровичем, який на є суб'єктом господарювання в розумінні вимог ГПК України станом на дату укладення, оскільки не є фізичною особою-підпри-ємцем.
З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що оскільки спірні правовідносини виникли у період, коли Відповідач не був підприємцем, фактично договір укладено через 8 років після при-пинення Відповідачем статусу суб'єкта підприємницької діяльності - висновок суду першої інс-танції про неприналежність даного спору до господарської юрисдикції є обґрунтованим.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.6 ст.175 ГПК України    суд відмовляє у відкритті провадження у спра-ві, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Відмовляючи у від-критті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 цієї статті, суд повинен роз'яс-нити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
При цьому, суд першої інстанції роз'яснив, що даний спір підлягає розгляду в порядку циві-льного судочинства.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню, тому ухвалу суду першої інстанції належить залишити без змін. 
Розглянуто всі вимоги апеляційної скарги, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Скаржника не встановлено.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов'язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпо-середньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України). 
Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни ос-каржуванї ухвали, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст.34, 86, 129, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284, 287 Господарського процесуа-льного кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд  -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енер-гопостачальна компанія» на ухвалу господарського суду Рівненської області від 25.03.2020 у спра-ві №918/261/20 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховно-го Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.
3. Матеріали справи №918/261/20 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий  суддя                                                                      Грязнов В.В. 

Суддя                                                                                              Мельник О.В.  

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.