Постанова 
 
іменем України 
9 липня 2020 року
м. Київ
справа №  128/3439/17
провадження №  51-6253км19
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:

головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                                  ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                    ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, і представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 7 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013010100002048, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області, який до затримання проживав у м. Москві Російської Федерації, такого, що не має судимості,  
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі – КК).

 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 7 березня 2019 року              ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 296 КК до покарання у виді обмеження волі на строк  3 роки 6 місяців. На підставі частин 1, 5 ст. 72 КК суд зарахував ОСОБА_9 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 7 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі, визнав його таким, що відбув покарання, і звільнив з-під варти в залі суду негайно.
 
Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні позову потерпілого в частині майнової шкоди відмовлено.
За вироком суду ОСОБА_9 26 листопада 2013 року близько 19:00 біля будинку на     АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, з особливою зухвалістю безпричинно руками та ногами завдав ударів ОСОБА_7 по різних ділянках тіла, чим заподіяв потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.    
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 залишено без змін. 
Вимоги касаційних скарг і узгоджені доводи осіб, які їх подали
 
Прокурор у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року щодо ОСОБА_9 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону. Вказує, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки в ухвалі не проаналізував і не зазначив підстав, на яких визнав необґрунтованими наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи щодо однобічності й неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Прокурор наполягав на тому, що дії винуватого підлягали кваліфікації за ч. 4                     ст. 296 КК, зазначав в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції усупереч вимогам             ст. 94 КПК не взяв до уваги доказів, які істотно могли вплинути на його висновки, зокрема показань потерпілого, які підтвердилися даними висновку судово-медичної експертизи №1496 від 6 жовтня 2014 року, про заподіяння йому тілесних ушкоджень групою осіб із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, і просив апеляційний суд про повторне дослідження доказів у порядку ч. 3 ст. 404 КПК. Проте суд апеляційної інстанції це клопотання прокурора задовольнив лише частково і своє рішення обґрунтував на припущеннях. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що апеляційний суд в ухвалі не навів обґрунтування необхідності залишення без задоволення апеляційної скарги представника потерпілого щодо необхідності кваліфікації дій засудженого як замаху на умисне вбивство, вчинене з мотивів релігійної нетерпимості.
 
Представник потерпілого – адвокат ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 7 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року щодо ОСОБА_9 з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує, що досудове і судове слідство було проведено однобічно, неповно, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що постановлені щодо ОСОБА_9 судові рішення не відповідають вимогам статей 370 і 419 КПК. На його думку, суд не розглянув належним чином скарг потерпілого ОСОБА_7 на бездіяльність слідчого і прокурора, що позбавило потерпілого права на доступ до правосуддя, а в подальшому призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначення ОСОБА_9 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого та особі винуватого через м`якість. Зазначає, що потерпілий отримав тілесні ушкодження за обставин, відмінних від тих, про які зазначено у вироку. Зокрема, ОСОБА_7 побив ОСОБА_10 у групі з іншими особами із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, і на ґрунті релігійної нетерпимості, проте суд першої інстанції не дослідив належним чином доказів, зібраних у справі, і припустився помилки. Крім того, на думку ОСОБА_8 , суд першої інстанції неправильно вирішив цивільний позов потерпілого. Апеляційний суд у свою чергу не проаналізував доводів апеляційної скарги представника потерпілого про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону і неправильне вирішення цивільного позову, не зазначив підстав, з яких цю апеляційну скаргу визнав необґрунтованою, і безпідставно залишив вирок щодо ОСОБА_9 без змін. Водночас представник потерпілого оскаржує ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 серпня 2018 року, якою було скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 4 липня                   2018 року про повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 за № 12013010100002048, а також ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2018 року про відмову у скасуванні постанови прокурора від 7 березня 2014 року щодо відсутності достатніх доказів, які б вказували на те, що тілесні ушкодження ОСОБА_7 завдано іншими особами.

Позиції учасників судового провадження
 
Представник потерпілого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_8 надав Суду письмові пояснення, які просить урахувати при розгляді його касаційної скарги та в яких наголошує про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог ст. 370 і п. 2 ч. 2 ст. 419 КПК, що позбавило потерпілого доступу до правосуддя, неналежний розгляд апеляційним судом апеляційної скарги потерпілого. Звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції не проаналізував доводів апеляційної скарги потерпілого про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу в цій частині було визнано необґрунтованою, а вирок суду першої інстанції залишено без змін. Стверджує, що внаслідок неправильного застосування статей 109, 314 КПК була унеможливлена об`єктивна, повна та неупереджена оцінка усіх доказів і з`ясування всіх обставин, оскільки, на його думку, певна частина доказів, зібраних у справі, залишилася прихованою через невнесення певної інформації до реєстру матеріалів досудового розслідування.
 
Інший представник потерпілого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_11 надав Суду письмові пояснення для урахування їх при розгляді касаційної скарги адвоката                  ОСОБА_8 , в яких просить скасувати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 7 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року щодо ОСОБА_9 з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Заявник наголошує на тому, що невідповідність зазначених судових рішень вимогам КПК була обумовлена ухваленням на стадії досудового розслідування незаконних, на його думку, судових рішень, а саме: ухвали Апеляційного суду Вінницької області від                         13 серпня 2018 року, якою було скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 4 липня 2018 року про повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 за № 12013010100002048, а також ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2018 року про відмову у скасуванні постанови прокурора від 7 березня 2014 року щодо відсутності достатніх доказів, які б вказували на те, що тілесні ушкодження ОСОБА_7 завдано іншими особами.
 
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, вважав, що вона підлягає задоволенню в повному обсязі, а касаційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, просив скасувати ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року щодо ОСОБА_9 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

 
 
Мотиви Суду
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Статтею 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження і при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
 
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті.
 
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
 
У силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
 
Відповідно до вимог ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
 
Статтею 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Частиною 3 вказаної статті визначено, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Згідно з ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
 
Положеннями ст. 92 КПК визначено, що у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести  перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
 
За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
 
Предмет доказування в конкретному кримінальному провадженні, тобто сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, встановлення яких необхідно для вирішення кримінального провадження, залежить від того, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення обвинувачується особа, оскільки кримінальні правопорушення різняться за об`єктом, об`єктивною та суб`єктивною сторонами, суб`єктом. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.
 
Суд дотримався норм, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суд розглянув відповідно до вимог закону.
 
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
 
Так, згідно з обвинувальним актом від 19 грудня 2017 року ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4                     ст. 296 КК, а саме в хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (т. 1, а. с. 1–2). 
 
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. 
 
Частково спростовуючи пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення, суд навів мотиви, за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, зазначив, з яких підстав визнав окремі докази недостовірними, і обґрунтовано дійшов висновку про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим без застосування предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, вказавши у мотивувальній частині вироку підстави для зміни правової кваліфікації дій                       ОСОБА_9 з ч. 4 на ч. 1 ст. 296 КК.
 
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів суд дійшов правильного висновку, що поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами не доведено того, що в діях ОСОБА_9 є кваліфікуюча ознака хуліганства, передбачена ч. 4 ст. 296 КК, – вчинення із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень. 
 
Як правильно вказав суд першої інстанції, наведена кваліфікуюча ознака злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК, є самостійною та відповідно до ст. 91 КПК підлягає доказуванню в суді. Разом із тим обвинувальний акт щодо ОСОБА_9 не містить достовірних даних про те, який саме обвинувачений застосовував предмет, заздалегідь заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень У вказаному процесуальному документі зазначено: «не встановлений слідством дерев`яний предмет». 
 
Обвинувачений ОСОБА_9 у судовому засіданні визнав, що він завдавав потерпілому ударів кулаком і ногою, жодних предметів, бити або палиці у нього не було. Зазначені показання засудженого підтверджено показаннями свідків – очевидців події ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які під час судового провадження стверджували, що не бачили в руках обвинуваченого жодних предметів, бити або палиці. 
 
Крім того, показання засудженого узгоджуються з даними висновків експертів                          № 2488/102 від 24 січня 2014 року та № 1496 від 6 жовтня 2014 року, згідно з якими у ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження: відкритий перелом кісток носа зі зміщенням, рана на спинці носа, закрита черепно-мозкова травма – струс головного мозку, рана лівої брови, рана верхньої губи справа, рана лівої вушної раковини, рана потиличної ділянки голови, контузія легкого ступеня лівого ока – субкон`юнктивальний крововилив лівого ока, забої обох колінних суглобів (садно), які по давності утворення можуть відповідати строку, вказаному в постанові про призначення експертизи – 26 листопада 2013 року. Зазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_7 не були небезпечними для життя в момент заподіяння і не супроводжувались загрозливими для життя явищами, за ступенем тяжкості вони належать: відкритий перелом кісток носа зі зміщенням, рана на спинці носа, закрита черепно-мозкова травма – струс головного мозку, рана лівої брови, рана верхньої губи справа, рана лівої вушної раковини, рана потиличної ділянки голови, контузія легкого ступеня лівого ока, – до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я; забої обох колінних суглобів – до легких тілесних ушкоджень. Разом із тим морфологічні та групові властивості травмуючого предмета (предметів), судячи із записів у медичній карті, не відобразились у характері виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Такими травмуючими предметами могли бути як частини тіла людини (руки), так і інші тверді тупі предмети, які вказані в постанові про призначення експертизи, – палиця чи бита                     (т. 3, а. с. 90–91, а. с. 92–94).
 
Суд визнав зазначені висновки експертиз належними та допустимими доказами, оскільки їх складено згідно з вимогами чинного законодавства та компетентними особами відповідно до вимог статей 94, 101, 102 КПК, а крім того, під час судового провадження учасники кримінального провадження будь-яких сумнівів у правильності таких висновків експертів не висловлювали.
 
Водночас суд поставився критично до показань потерпілого про завдання                    ОСОБА_9 йому ударів саме битою, оскільки вони не підтвердилися іншими доказами, зокрема показаннями свідків, висновками експертиз або речовими доказами. Також критично суд оцінив показання ОСОБА_16 і ОСОБА_17 про побиття  ОСОБА_7  битою, оскільки зазначені свідки не були очевидцями події, а про її обставини дізналися зі слів потерпілого. 
 
Ураховуючи наведене, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 296 КК як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.
 
Покарання засудженому призначено згідно з вимогами ст. 65 КК у межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, усіх даних про особу винуватого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
 
Цивільний позов потерпілого вирішено відповідно до вимог закону.
 
Так, згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
 
У кримінальному провадженні потерпілий ОСОБА_7 заявив цивільний позов про стягнення на його користь з обвинуваченого ОСОБА_9 70 000 грн на відшкодування моральної і 1552,37 грн – матеріальної шкоди (т. 1, а. с. 8–13). Водночас потерпілий не надав суду першої інстанції доказів на підтвердження матеріальних витрат, понесених ним у зв`язку із заподіяною злочинними діями ОСОБА_9 шкодою. Тому суд дійшов висновку, що під час судового провадження розмір завданої потерпілому майнової шкоди не доведено, і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_7 в частині стягнення майнової шкоди. 
 
При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував фізичні та моральні страждання потерпілого, характер дій засудженого, конкретні обставини справи, а також взяв до уваги вимоги розумності та справедливості, тому обґрунтовано постановив стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Верховний Суд не має підстав ставити зазначене рішення суду першої інстанції під сумнів.
 
Апеляційний суд розглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора і представника потерпілого ОСОБА_8 . Прокурор в апеляційній скарзі просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого                  ч. 4 ст. 296 КК і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Вказував на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, неправильність юридичної оцінки судом дій обвинуваченого та м`якість призначеного йому покарання. 
 
Представник потерпілого – адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок щодо ОСОБА_9 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне вирішення цивільного позову та помилку в правозастосуванні – безпідставному виключенні з обвинувачення ОСОБА_9 кваліфікуючої ознаки – вчинення хуліганства із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
 
Суд апеляційної інстанції, як убачається зі змісту ухвали від 11 вересня 2019 року, ретельно перевірив усі доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора і представника потерпілого, і дав мотивовану відповідь на них, зазначивши, з яких підстав апеляційні скарги визнав необґрунтованими. 
 
Як зазначив апеляційний суд, доводи прокурора та представника потерпілого про доведеність винуватості ОСОБА_9 у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому битою є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами провадження, у тому числі даними експертиз, показаннями свідків. Зокрема, в обвинувальному акті не зазначено, що засуджений заподіював тілесні ушкодження ще й битою, а вказано про завдання ударів не встановленим слідством дерев`яним предметом.
 
Апеляційний суд також визнав безпідставними доводи представника потерпілого про вчинення ОСОБА_9 злочину з мотивів релігійної нетерпимості до ОСОБА_7 як Свідка Єгови, оскільки в ході судового розгляду не було знайдено підтвердження того, що засуджений чи інші присутні при конфлікті мали намір завдати тілесних ушкоджень потерпілому з релігійних міркувань, а обвинувачений пояснював, що взагалі не знав потерпілого, яку релігію він сповідує, а запідозрив його у причетності до злочинів у сфері статевої недоторканості, оскільки такі мали місце в населеному пункті.
 
Також апеляційний суд дослідив доводи представника потерпілого ОСОБА_8 щодо ухвал слідчих суддів, які стосувались певних процесуальних рішень про притягнення до відповідальності інших осіб. Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув усі заявлені у провадженні клопотання і свої рішення належним чином мотивував. Вирішення поставлених у клопотаннях питань жодним чином не впливало на прийняте рішення щодо вини ОСОБА_9 . Кожна із сторін надавала суду першої інстанції ті докази, які вважала такими, що мають значення для цього кримінального провадження, і відповідно до ст. 290 КПК представник потерпілого міг отримати копії цих документів, якщо б заявляв про це клопотання. У ході судового розгляду потерпілий і його представник були ознайомлені з усіма матеріалами кримінального провадження. 
 
Предметом дослідження апеляційного суду також були доводи представника потерпілого щодо його незгоди з вирішенням цивільного позову.
 
Як установив апеляційний суд, потерпілий не надав суду першої інстанції будь-яких доказів на підтвердження необхідності відшкодування матеріальної шкоди, тому суд на законних підставах ухвалив рішення про відмову в задоволенні матеріальних вимог.
 
Апеляційний суд звернув увагу на те, що до апеляційної скарги представник потерпілого додав копії чеків та рецепти, при цьому не зазначив причин, з яких не надав їх своєчасно суду першої інстанції і не заявив клопотання про їх дослідження в суді апеляційної інстанції, тому, як зазначив апеляційний суд, він не має підстав для скасування відмови у задоволенні цивільного позову з причин недоведеності розміру шкоди в суді першої інстанції. Також апеляційний суд навів мотиви, з яких він погодився з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди.
 
Суд вважає, що ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, вона відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
 
Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів наведені висновки судів першої та апеляційної інстанцій, в касаційних скаргах не міститься.
 
Щодо вимог касаційної скарги представника потерпілого про скасування ухвал Апеляційного суду Вінницької області від 13 серпня 2018 року та Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2018 року Суд не може прийняти окремого судового рішення, передбаченого ст. 436 КПК, оскільки зазначені судові рішення не є окремим предметом касаційного оскарження. Як убачається зі змісту  ч. 2 ст. 424 КПК, ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження. 
 
Як видно з матеріалів провадження, ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13 серпня 2018 року було скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 4 липня 2018 року про повернення прокурору обвинувального акту в даному кримінальному провадженні. Ця ухвала суду не перешкоджала подальшому кримінальному провадженню і не може бути оскаржена в касаційному порядку.
 
У підготовчому засіданні 3 жовтня 2018 року суд першої інстанції розглянув скаргу представника потерпілого, у якій останній вказував на допущену, з його точки зору, неповноту досудового слідства, бездіяльність слідчого і прокурора, зокрема на те, що не проведено всіх необхідних слідчих дій, формулювання обвинувачення не відповідає фактичним обставинам справи, не надано кримінально-правової оцінки діям інших осіб. Зазначав у скарзі, що ці доводи під час досудового розслідування перевірялися прокурором і постановою  від 7 березня 2014 року прокурор безпідставно відмовив  у задоволенні клопотання. Просив скасувати постанову прокурора. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 3 жовтня 2018 року було відмовлено у задоволенні скарги представника потерпілого про скасування постанови прокурора від 7 березня 2014 року. Ця ухвала суду також не перешкоджала подальшому кримінальному провадженню і не може бути оскаржена в касаційному порядку.
 
Розглянувши доводи касаційної скарги щодо вказаних вище ухвал, як заперечення, Суд звертає увагу на те, що рішення постановлені судами відповідних інстанцій з дотриманням вимог КПК, є обґрунтованими, в них наведені належні й достатні мотиви та підстави їх ухвалення. Суд не вбачає підстав вважати наведені вище ухвали незаконними і такими, що вплинули на законність оскаржених в касаційному порядку рішень щодо ОСОБА_9 .
 
Таким чином, Суд не має підстав вважати вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 7 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів не має підстав для задоволення касаційних вимог прокурора та представника потерпілого.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 7 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2019 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а касаційні скарги прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, і представника потерпілого

 
ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 – без задоволення. 
 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                            ОСОБА_3