П О С Т А Н О В А
                                    І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

 08 липня 2020 року                                                                                        м. Київ
         
Справа № 753/11525/19
Провадження: № 22-ц/824/8799/2020
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
секретар Гулієв М.Д.о
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_1 (відповідач 1) в особі представника адвоката Ільяшова Богдана Миколайовича,
на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року,  постановлену під головуванням судді Трусової О.В., 
у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 (відповідач 1), ОСОБА_1 (відповідач 2), Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс Сервіс Груп», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, 
 про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним та скасування правочину, скасування рішень та записів про право власності, витребування квартири  з чужого незаконного володіння, поділ майна подружжя, 
                                                 в с т а н о в и в :
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що спірна квартира  АДРЕСА_1 , яка набута нею та відповідачем 1 під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя була незаконно, без її згоди позивача передана відповідачем 1 як внесок до статутного капіталу ТОВ "Гравіс Сервіс Груп", а в подальшому відчужена на користь відповідача 2, який є його батьком.   
27.04.2020 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом  накладення арешту на спірну квартиру, обґрунтовуючи її тим, що предмет спору вже неодноразово відчужувався без її згоди, у зв`язку з чим існує висока ймовірність подальшого відчуження квартири третім особам, що утруднить чи/або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 95 кв.м, житловою площею 52,9 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна: 681707580000, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2017 року, серія та номер 1112, укладеним між ТОВ  «Гравіс Сервіс Груп» та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О., запис про право власності: 21486356 від 20.07.2017 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36237382 від 20.07.2017 року.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 (відповідач 2) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Однак, на його думку, жодних обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, немає, а ні юридичних, а ні фактичних. Жодних обґрунтувань щодо його намірів про відчуження квартири шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, тощо, заявницею не наведено. Зазначав, що позивачка ще у червні 2018 року зверталась до суду із аналогічним позовом, однак, ураховуючи дату придбання квартири 20.07.2017, він, відповідач 2, мав безліч можливостей відчужити квартиру на протязі 3 років,  проте, ніякого відчуження чи намірів про відчуження не було, жодних доказів про наміри відчуження, ні в заяві про забезпечення позову, ні в оскаржуваній ухвалі не зазначено. Також вказував, що  суд першої інстанції, не зважаючи на судову практику, зокрема, позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 10.042019 у справі № 753/2380/18, не застосував зустрічне забезпечення. Звертав увагу на те, що  законність володіння жодним чином не оспорюється, оскільки відповідач 2 не є учасником справи щодо спірності майна; справедливий баланс не дотримано, оскільки зустрічне забезпечення не застосовано, а відповідача 2 фактично позбавлено права власності на майно.     
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
 У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мамедов Р.Х. в інтересах ОСОБА_2 зазначив,що в матеріалах справи немає і відповідачем-2 не наведено жодного доказу про те, що забезпечення позову завдало або може завдати йому збитків у випадку відмови у позові. Судова практика, на яку посилається скаржник, не може бути застосована судом, оскільки у справі № 753/2380/18 обставини справи суттєво відрізняються від обставин у даній  справі. Безпідставними вважав доводи апеляційної скарги про те, що відповідач-2 не є учасником справи щодо спірності майна з огляду на позовні вимоги ОСОБА_2 , зокрема, витребування у відповідача 2 квартири у порядку віндикції. Просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
08 липня 2020 року до суду надійшла заява адвоката Ільяшова Б.М. в інтересах ОСОБА_1 (відповідача 1)   про приєднання до апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 363 ЦПК України учасники справи мають право приєднатися до апеляційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До апеляційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Заяву про приєднання до апеляційної скарги може бути подано до початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції. До заяви про приєднання до апеляційної скарги додаються документ про сплату судового збору та докази надсилання (направлення) копії заяви іншим учасникам справи.
Подана адвокатом Ільяшовим Б.М. в інтересах ОСОБА_1 (відповідача 1) заява подана до початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції та оплачена судовим збором, а тому підстав для неприйняття її до розгляду немає.
В судовому засіданні адвокат Ільяшов Б.М. в інтересах ОСОБА_1 (відповідача 1) підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.
Адвокат Мамедов Р.Х. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, проси ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції знайшов достатніми та переконливими доводи заяви щодо існування ризику відчуження відповідачем 2 зареєстрованої за ним на праві власності квартири на користь третіх осіб, що може істотно ускладнити виконання рішення суду у разі витребування її у спільну власність позивача та відповідача 1.Вважав обраний позивачкою спосіб забезпечення позову таким, що відповідає заявленим вимогам та належним і достатнім інструментом забезпечення ефективності судового захисту.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення, у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Колегія суддів звертає увагу на те, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Як убачається із матеріалів справи, предметом даного спору є квартира         АДРЕСА_1 , яка, на думку позивача, насамперед, підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності подружжя, витребуванню  та поділу між колишнім подружжям. Також позивачкою заявлені вимоги щодо визнання недійсним та скасування правочину, скасування рішень та записів про право власності на спірну квартиру.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  спірна квартира була набута у власність відповідача 1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. 
Правовстановлюючі документи на квартиру були оформлені на відповідача 1.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва  від 07 березня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (відповідачем 1) розірвано.
 В лютому 2017 року, тобто, під час перебування у шлюбі, відповідач 1 передав дану квартиру як внесок до статутного капіталу ТОВ «Гравіс Сервіс Груп», яке в подальшому, а саме, 20.07.2017 відчужило її на користь відповідача 2 - батька відповідача 1.
Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 23.05.2018 право власності на квартиру           АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2017.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Отже, ОСОБА_1 (відповідач 2), як власник спірної квартири, може розпорядитися своїм майном, відчуживши його іншим особам до вирішення справи по суті, що на думку ОСОБА_2 , унеможливить в майбутньому виконання рішення суду у випадку задоволення її позовних вимог.
Ураховуючи те, що для вжиття заходів забезпечення позову досить обґрунтованого припущення про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, у разі задоволення позову, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем вид заходу забезпечення позову є обґрунтованим, доцільним в рамках даної справи та співмірним із заявленими вимогами.
Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення колегія суддів звертає увагу на те, що на відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача.
Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною третьою статті 154 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 10.04.2019 у справі № 753/2380/18-ц.
При цьому слід зазначити, що у справі № 753/2380/18, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі, позивач не має в Україні ані постійного місця проживання, ані майна, окрім того, у даній справі зовсім інший предмет позову, а тому посилання скаржника на судову практику, викладену в постанові Верховного Суду від 10.042019 у справі № 753/2380/18, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими. 
Щодо доводів скаржника про те, що  законність володіння спірною квартирою жодним чином не оспорена, колегія суддів зазначає, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що є сторонами правочину, визнаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК), які не були стороною правочину, на час розгляду справи не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина 3 статті 215   ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
У разі можливого  подальшого відчуження квартири, новий власник буде вважатись добросовісним набувачем, а тому у разі визнання оспорюваного правочину недійсним, проведення реституції (витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника) позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.
Як убачається із змісту позовної заяви, ОСОБА_2 порушує перед судом питання про визнання недійсним правочину, а саме, рішення загальних зборів товариства в особі ОСОБА_1 (відповідача 1) про формування статутного капіталу ТОВ «Гравіс Сервіс Груп» за рахунок майнового внеску - спірної квартири, та скасування державної реєстрації на цю квартиру ТОВ «Гравіс Сервіс Груп». Також, ОСОБА_2 заявлена і вимога щодо витребування у ОСОБА_1 (відповідача 2) у спільну власність спірної квартири, а тому посилання скаржника на те, що  він  не є відповідачем колегія суддів оцінює критично.
Отже, невжиття обраного заявницею заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки у разі подальшого відчуження відповідачем 2 спірної квартири третім особам (добросовісним набувачам).
Слід відмітити, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на зазначене вище майно до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси відповідачів.
Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання щодо забезпечення позову та підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційна скарга  ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_1 (відповідач 1) в особі представника адвоката Ільяшова Б.М., підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2020 рокузалишенню без змін.
Керуючись  ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384  ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_1 (відповідач 1) в особі представника адвоката Ільяшова Богдана Миколайовича, залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 09 липня 2020 року.

Головуючий                                                                        Т.О. Невідома

Судді                                                                                     Д.Р. Гаращенко

  А.А. Пікуль