Ухвала
Іменем України 
16 вересня 2020 року
м. Київ                                                                                                                                               
справа № 323/2603/18
провадження № 51-4361ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2020 року,
встановив:
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджена не погоджується з вказаними судовими рішеннями.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог  пунктів 4, 5 ч. 2, частин 3, 5, 6 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, вимоги особи, яка подає скаргу, до суду касаційної інстанції, та її думка з приводу участі у касаційному розгляді. Крім того, до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються, та копії касаційної скарги з додатками в кількості, необхідній для надіслання сторонам кримінального провадження і учасникам судового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що  не  були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. 
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону             (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК України). 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно 
до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Однак, всупереч вищевказаному засуджена у своїй касаційній скарзі не наводить конкретних порушень закону, допущених судами першої та апеляційної інстанцій при постановленні оскаржуваних судових рішень, які відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України з урахуванням положень статей 412-414 цього Кодексу є підставами для їх скасування чи зміни.
Натомість засуджена заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
При цьому у мотивувальній частині касаційної скарги засуджена фактично просить надати іншу оцінку доказам у кримінальному провадженні, ніж ту, яку вони отримали в результаті його розгляду судами першої та апеляційної інстанцій, що не входить до повноважень касаційного суду.
Крім того, вимоги засудженої до суду касаційної інстанції про скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження є неповними та не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, якою визначення повноваження касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги, оскільки засудженою не зазначено, що суд касаційної інстанції має зробити з ухвалою апеляційного суду, якою оскаржуваний вирок щодо неї було залишено без зміни.
Також слід зазначити, що касаційна скарга засудженої не містить обґрунтування вимоги про закриття кримінального провадження з огляду на положення                              статей 284, 440 КПК України у їх взаємозв`язку із зазначенням передбачених для того підстав.
Окрім вказаного, усупереч ч. 3 ст. 427 КПК України засуджена у скарзі не зазначає чи бажає вона брати участь у касаційному розгляді.
Крім цього, в порушення вимог ч. 5 ст. 427 КПК України до касаційної скарги взагалі не додано копій оскаржуваних судових рішень.
При цьому, засудженій слід звернути увагу, що вимоги, викладені у ч. 6                             ст. 427 КПК України, стосуються і доданих до касаційної скарги додатків (копій судових рішень), які потрібно додати в кількості, необхідній для надіслання сторонам кримінального провадження і учасникам судового провадження.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 березня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 червня 2020 року щодо неї залишити без руху і надати їй для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу їй буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                ОСОБА_3