У Х В А Л А
 
10 липня 2020 року                                                                      
м. Київ
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                       ОСОБА_1 ,
судді                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргузахисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , ухвалу Харківського апеляційного суду від                 16 червня 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 листопада 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних  правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.2 ст.190 Кримінального кодексу України (далі-КК України) і призначено йому покарання за ч.1 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
Відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання – 2 роки позбавлення волі.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 червня 2020 року вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_5 залишено без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 – без задоволення.
Як установлено судами, 20 квітня 2018 року, приблизно о 02:00, перебуваючи в автомобілі таксі, яке прямувало від кафе «Голлівуд», що розташоване на площі Джона Ленона в м. Ізюм, до будинку потерпілої ОСОБА_6 , яка мешкає на                       АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає та відсутня увага з боку осіб, які перебували у таксі, шляхом вільного доступу, із сумки потерпілої ОСОБА_6 , таємно викрав мобільний телефон марки «Samsung J7 SM-J710FZDUSEK», вартістю 4132,26 грн., що належить ОСОБА_6 , завдавши їй матеріальну шкоду на вказану суму.
 
11 травня 2018 року, приблизно о 20:15, перебуваючи на штучному спортивному майданчику, який розташований біля спорткомплексу «Локомотив» на вулиці Київській у м. Ізюм, ОСОБА_5 , повторно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає та відсутня увага з боку осіб, які перебували на спортивному майданчику, шляхом вільного доступу таємно викрав мобільний телефон марки Samsung J7 2017 Duos 16 Gb Silver(SM-J730FZS)», вартістю 4799,40 грн, який лежав на бетонному фундаменті, що належить потерпілому ОСОБА_7 , завдавши йому матеріальну шкоду на вказану суму.
 
23 травня 2018 року, приблизно о 03:00, перебуваючи в кафе «Голлівуд», яке розташоване по площі Джона Леннона ,10Б у м. Ізюм, ОСОБА_5 повторно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає та відсутня увага з боку осіб, які перебували в кафе «Голлівуд», шляхом вільного доступу таємно викрав мобільний телефон марки «S-TELL С255», вартістю 850 грн., який належить потерпілому ОСОБА_8 , завдавши йому матеріальну шкоду на вказану суму.
 
24 червня 2018 року, приблизно о 14:00, перебуваючи біля «АТБ-маркету», який розташований по вул. Київській, 5Б у м. Ізюм, ОСОБА_5 , шляхом зловживання довірою, повторно, з корисливих мотивів, попрохав на деякий час у неповнолітнього ОСОБА_9 мобільний телефон «Lenovo - А328», вартістю 1125,60 грн., на що той дав свою згоду і добровільно передав мобільний телефон. Після цього ОСОБА_5 обернув чуже майно на свою користь, завдавши  потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.
 
24 червня 2018 року, приблизно о 14 :00, перебуваючи біля «АТБ-маркету», який розташований по вул. Київській, 5Б у м. Ізюм, ОСОБА_5 ,шляхом зловживання довірою, повторно, діючи з корисливих мотивів, попрохав на деякий час у неповнолітнього ОСОБА_11 велосипед TM «ARDIS STRIKER 777», вартістю 2433,47 грн., який та добровільно йому передала. Після цього ОСОБА_5 обернув чуже майно на свою користь, завдавши потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на вказану суму.
 
29 липня 2018 року, приблизно о 17:20, перебуваючи в будинку своєї знайомої ОСОБА_13 на АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 повторно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає та відсутня увага з боку осіб, які перебували у вказаному будинку, шляхом вільного доступу таємно викрав мобільний телефон марки «Bravis А553 Discovery», вартістю 1899,05 грн., мобільний телефон «Dodgee Х5 Мах», вартістю 1195,39 грн., силіконовий чохол жовтого кольору до мобільного телефону Discovery», вартістю 166,25 грн. та флеш-карту «ADATA» на 8 GB, вартістю 134 грн., які лежали у будинку та належать потерпілій ОСОБА_14 , завдавши їй матеріальну шкоду на загальну суму 3394,69 грн.
 
29 липня 2018 року, приблизно о 17:20, перебуваючи у вказаному будинку,                          ОСОБА_5 , шляхом зловживання довірою, повторно, з корисливих мотивів, попросив на деякий час у свідка ОСОБА_15 велосипед ТМ «Україна», вартістю 1231,25 грн., обернувши чуже майно на свою користь, завдавши потерпілій ОСОБА_15 матеріальну шкоду на вказану суму.
 
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про скасування вказаного судового рішення у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у частині призначення покарання із незастосуванням ст.ст.75, 76 КК України та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через його суворість.
 
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність захисник стверджує, що при призначенні покарання суд не врахував:
-активне сприяння розкриттю злочину;
-добровільне відшкодування завданого потерпілому збитку та моральної шкоди як обставини, які пом`якшують покарання; 
-повне визнання засудженим своєї вини у вчиненні злочину;
-особу винного та можливість виправлення його без відбування покарання відповідно до вимог ст.75 КК України;
-вчинення злочину вперше;
-надання ОСОБА_5 постійного стороннього догляду матері-інваліду ІІ групи, яка страждає на психічну хворобу;
-судом апеляційної інстанції проігнорована відповідь начальника Ізюмського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» від 04 червня 2020 року про низький ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення та можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, а також його позитивна характеристика з місця проживання;
 
Мотиви Суду
 
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі                      п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 185, ч.2 ст.185, ч.2 ст.190 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Твердження захисника в касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з неврахуванням судом ряду обставин не відповідають дійсності.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Так, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 апеляційним судом  враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, який не працює, не одружений, на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, перебуває на обліку в Ізюмському ОМВК, раніше не судимий, характеризується за місцем проживання негативно, відповідно до наданої досудової доповіді органом пробації ризик небезпеки для суспільства та ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінено як середній.
Обставиною,яка пом`якшує покарання визнано щире каяття та встановлено відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Щодо доводів захисника про неврахування судамитаких пом`якшуючих обставин, як добровільне відшкодування завданого потерпілому збитку та моральної шкоди, то вони є необґрунтованими, оскільки як зазначив суд апеляційної інстанції у матеріалах кримінального провадження не має даних, які це підтверджують.
Активне сприяння розкриттю злочинів, повинно виражатися у з`явленні із зізнанням, повній та всебічній допомозі слідству у встановленні істини, однак ОСОБА_5 здійснював вказані дії тільки після його виклику до слідчого та проведення допиту потерпілих, а тому не можуть бути визнанні активним сприянням розкриттю злочинів.
Що стосується доводу захисника про неврахування відповіді начальника Ізюмського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» від 04 червня 2020 року про низький ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення та можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, то як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, вказана відповідь не відповідає вимогам ст.314-1 КПК України, оскільки не є досудовою доповіддю органу пробації, а лише відповіддю на адвокатський запит, а позитивна характеристика з місця проживання, з урахуванням вищевикладених обставин сама по собі не може бути підставою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст.75 КК України.
Що стосується доводів захисника про неврахування апеляційним судом того, що у засудженого є матір -інвалід ІІ групи, яка страждає на психічну хворобу, за якою він здійснює постійний догляд, та можливість у зв`язку з цим звільнення його від відбування покарання відповідно до вимог ст.75 КК України, то вони є неспроможними, оскільки як правильно зазначив суд апеляційної інстанціївказана обставина існувала на момент вчинення ним злочинів, однак не стала стримуючим фактором.
Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності та справедливості, обраний судом захід примусу є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Підстави для застосування положень ст.75 КК України відсутні.
Суд апеляційної інстанції перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника, які аналогічні доводам його касаційної скаргита дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції  при призначенні покарання дотримав вимог ст. ст. 50, 65 КК України навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими Суд погоджується. 
Таким чином, доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання особі засудженого та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України,а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Що стосується клопотання засудженого про зупинення виконання судових рішень, то відповідно до вимог ст.430 КПК України питання про зупинення виконання судових рішень и вирішується після відкриття касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 червня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                ОСОБА_3