Постанова
Іменем України
 
22 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/1342/18
 
провадження №61-6595св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - Головне управління пенсійного фонду України                        в м. Києві
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року у складі судді Величко Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст вимог заявника
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа - Головне управління пенсійного фонду України                           в м. Києві, про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заява мотивована тим, що він працював у Державному підприємстві (далі - ДП) «Завод «Генератор» слюсарем-електромонтажником з 25 червня                    1990 року до 25 квітня 1995 року та за вказаний час роботи до встановленої діючим законодавством щорічної відпустки, йому додатково надавалось               12 робочих днів, хоча його робоча спеціальність, що записана в трудову книжку, не відноситься до «Списку № 1 чи № 2 виробництв, цехів, професій та посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах», затверджених постановою Ради міністрів                        від 22 серпня 1956 року СРСР № 1173.
Посилаючись на лист від ДП «Завод «Генератор» №8/859 від 02 вересня               2014 року, вказував, що його спеціальність за виконуваними роботами                        з 06 лютого 1980 року до 14 червня 1988 року відносилась до списку № 2           і він має право на пільгові умови щодо виходу на пенсію. Проте, незрозумілим йому є надання додаткової відпустки строком 12 робочих днів з 25 червня 1990 року до 25 квітня 1995 року, оскільки відповідно до колективного договору за записаною в трудовій книжці професією йому повинні були надавати лише 6 робочих днів до основної відпустки.
Вказував, що незважаючи на його неодноразові запити щодо того, чому йому додатково надавалась така відпустка, представники заводу «Генератор» не змогли надати пояснення.
Вважав, що у період з 25 червня 1990 року до 25 квітня 1995 року фактично виконував ті ж самі роботи, що і з 06 лютого 1980 року до 15 червня               1988 року, що належать до списку № 2, та що до його трудової книжки внесені недостовірні записи щодо професії, за якою він працював.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт виконання ним трудових функцій за професією наладчика-монтажника випробувального виробництва.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду                        від 26 лютого 2020 року, провадження у справі в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Судове рішення мотивовано тим, що чинним законодавством передбачено спеціальну процедуру для встановлення факту на підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, тому заявлені вимоги не можуть бути встановлені судом в окремому провадженні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду,              ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить ухвалу Святошинського районного суду м. Києва                          від 04 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                             від 26 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його заяву задовольнити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди незаконно усунулися від розгляду його заяви.
Вважає свої вимоги законними та обґрунтованими. Він не ставив перед судами вимоги щодо встановлення періоду трудового стажу, а звернувся за встановленням відповідності запису у трудовій книжці тим щоденним функціям та роботі, яку виконував. 
Зазначає про те, що судами першої та апеляційної інстанцій було неповно з`ясовано обставини справи та складено висновки, які не відповідають обставинам справи.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме         провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. За змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним.
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. 
 
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати 
Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц (провадження № 14-139цс18).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
У пунктах 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.
Вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту.
Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу. 
У кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що заявлені питання не можуть бути встановлені у порядку, визначеному ЦПК України для розгляду справ в окремому провадженні, оскільки існує інший, позасудовий порядок їх встановлення, та їх віднесено до компетенції органів Пенсійного фонду України.
Тобто, заявлене питання може бути вирішено шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України, а у разі відмови, дії останнього можуть бути оскаржені до суду в позовному провадженні.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Р. А. Лідовець
 
І. А. Воробйова
 
Ю. В. Черняк