ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

31 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 645/847/20
провадження № 22-ц/818/3857/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Яцини В.Б.

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – представника ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року в складі судді Федорової О.В.,

у с т а н о в и в :

14 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 14 березня 1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 07 вересня 2019 року було розірвано. За час перебування у шлюбі подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 . На теперішній час сторони не дійшли взаємної згоди щодо розпорядження вказаним спільним майном. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність їй та ОСОБА_2 по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 кожному.

13 березня 2020 року ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відзив мотивовано тим, що квартира, про поділ якої заявила позивач, є особистою приватною власністю відповідача, оскільки була придбана виключно за його особисті кошти, отримані в результаті продажу двох інших квартир. Спірна квартира придбана за 36 500,00 доларів США, а розрахунок за неї було здійснено двома частинами через відсутність коштів розрахуватись за неї відразу, а саме: 05 квітня 2006 року, тобто в день підписання договору було сплачено 18 000,00 доларів США, та 08 червня 2006 року було сплачено решту суми - 18 500,00 доларів США. Перша оплата була здійснена за рахунок коштів, які йому подарувала бабуся ОСОБА_4 після реалізації належної їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_2 , вартість якої складала 21 600,00 доларів США. Остаточний розрахунок було проведено після отримання коштів від реалізації квартири АДРЕСА_3 , вартість якої складало 23 750,00 доларів США. Зазначає, що ОСОБА_1 не навела жодного аргументу на підтвердження своєї участі у придбанні спірної квартири, крім перебування з ним у шлюбі на момент купівлі спірної квартири.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів та не доведено факту, що квартира придбана за спільні кошти і є спільною власністю подружжя.

18 червня 2020 року Святолуцький С.О. – представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.
30 липня 2020 року ОСОБА_5 – представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Святолуцького С.О. – представника Немировської М.В на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 369 ЦПК України.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 березня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом реєстрації актів громадського стану (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області 07 вересня 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 9).

У період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі – продажу від 05 квітня 2006 року (а. с. 4).
Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи  норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти  або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана за  особисті кошти ОСОБА_2 , на підтвердження чого відповідачем були надані копії договорів купівлі-продажу від 22 березня 2006 року та від 05 червня 2006 року.

Згідно договору купівлі – продажу від 22 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 449, ОСОБА_4 – бабуся відповідача, відчужила квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві приватної власності. Продаж було здійснено за 21 600,00 доларів США, які, передала ОСОБА_2 для придбання квартири, що є предметом спору (а. с. 34).
За договором купівлі – продажу від 05 червня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1676, ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві власності. Квартира була продана відповідачем за 119 952,00 грн, що еквівалентно станом на день продажу 23 750,00 доларів США (а. с. 33).
Зі змісту договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 від 05 квітня 2006 року вбачається, що оплата за її придбання здійснювалась у два етапи: 05 квітня 2006 року сплачено 18 000,00 доларів США; 08 червня 2006 року було сплачено решту - 18 500,00 доларів США, тобто після продажу зазначених квартир (а. с. 4, 6).
Таким чином, вищевказані кошти належать відповідачу на праві особистої приватної власності та були використані подружжям для придбання квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 не було надано доказів, що подружжя мало грошові кошти для придбання спірної квартири, крім тих, які відповідач отримав від продажу квартир.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем належними доказами підтверджено придбання спірної квартири за власні кошти.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, спростовуються матеріалами справи, якими доведено, що квартири АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти ОСОБА_2 .
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_3 – представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 31 серпня 2020 року.
Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В. Бурлака 
В.Б. Яцина