Справа № 342/492/19 
Провадження № 22-ц/4808/430/20
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Матківського Р.Й., Ясеновенко Л.В. 
секретаря                        Мельник О.В.
за участю                         представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Городенківського районного суду від 17 січня 2020 року у складі судді Гайдич Р.М., ухвалене в м.Городенка, у справі за позовом  ОСОБА_2 до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Управління державної казначейської служби України у Городенківському районі, Державної казначейської служби України  про відшкодування шкоди  завданої гр. ОСОБА_2 незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність прокуратури і суду,-
в с т а н о в и в:
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом.
Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Зеленко О.В. від 03.11.2016 року задоволено подання Івано-Франківського МВ КВІ УДПтСУ в Івано-Франківській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробовуванням  ОСОБА_2 і направлення її для відбування призначеного судом покарання, призначеного вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2016 року, зміненого ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.10.2017 року ухвалу скасовано. 
Позивач вказала, що в результаті ще чинної ухвали судді ОСОБА_3 її безпідставно тримали під вартою з часу затримання 26.09.2017 року і до моменту вирішення справи в апеляційному суді. Працівники поліції змусили її проїхати до відділення поліції 26.09.2017 року в м.Городенка, потім на огляд до лікарні, після чого відвезли в м.Надвірну та помістили в камеру, де в позивачки погіршився стан здоров`я. Вона була перелякана через насильницькі дії працівників поліції відносно неї.
Посилаючись на вказані обставини та на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_2 просила стягнути з Державного казначейства України моральну шкоду в розмірі 48 676,0 грн.
РішеннямГороденківського районного суду від 17 січня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.
ОСОБА_2 на рішення суду подалаапеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вважає, що суд першої інстації необгрунтовано не взяв до уваги той факт, що ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.10.2017 року ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Зеленко О.В. від 03.11.2016 року скасовано, на підставі якої апелянта 26.09.2017 року безпідставно затримали працівники правоохоронних органів та утримували до часу скасування ухвали суду першої інстанції.
ОСОБА_2  вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахованоположення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на підставі яких позивачка просила стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 48 676,0 грн., завдану неправомірними діями правоохоронних органів.
З наведених підстав ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позов задоволити.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача вимоги скарги не визнала, просила відмовити в її задоволенні.
Апелянт в судове засідання не з`явилася, будучи належно повідомленою про час та місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не представлено жодного доказу, в чому саме полягає заподіяна їй моральна шкода, спричинена затриманням працівниками правоохоронних органів на підставі чинної ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду, як і не обґрунтовано, підстави стягнення у зазначеному нею розмірі з відповідачів, а саме до відповідачів в особі органів ДКС України. 
Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон N 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до ст.2 Закону N 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1 1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення. 
Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1 1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.
Отже, чинним законодавством чітко визначено підстави відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Матеріалами справи встановлено, що ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Зеленко О.В. від 03.11.2016 року задоволено подання Івано-Франківського МВ КВІ УДПтСУ в Івано-Франківській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробовуванням ОСОБА_2 і направлення її для відбування призначеного судом покарання.
Скасовано звільнення засудженої ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням терміном 1 (один) рік, призначеного вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2016 року, зміненого ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року, за ч.4 ст. 190 КК України і направлено засуджену ОСОБА_2 для відбування покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, призначеного вироком Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2016 року, зміненого ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року (а.с.12).
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.10.2017 року апеляційні скарги засудженої ОСОБА_2 та її захисника - адвоката Ткачука С.В. задоволено, ухвалу Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року щодо ОСОБА_2 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.   На час проведення нового розгляду в суді першої інстанції, засуджену ОСОБА_2 звільнено від реального відбуття покарання у виді позбавлення волі, звільнивши її з під варти із зали суду негайно. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не забезпечив засудженій ОСОБА_2 захисника, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону (а.с.19).
Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).
Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Звертаючись до суду із позовом, позивачка ОСОБА_2 як на підставу своїх вимог зіслалась на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.10.2017 року, якою скасовано ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 03.11.2016 року про задоволення подання Івано-Франківського МВ КВІ УДПтСУ в Івано-Франківській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробовуванням ОСОБА_2 і направлення її для відбування призначеного судом покарання.
Однак, з огляду на те, що апеляційним судом ухвалу Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року щодо ОСОБА_2 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції, наведена обставина не є підставою для відшкодування шкоди в розумінні пункту 1 1) статті 2 Закону N 266/94-ВР.
Крім того, зі змісту позову не вбачається і інших обставин, які за змістом наведеного закону є підставою для відшкодування моральної шкоди, тому висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем позовних вимог є обгрунтованим. 
Щодо інших доводів апелянта про спричинення моральної шкоди іншими діями працівників поліції, чи іншими державними органами, то такі також не підтверджено доказами, які б вказували на визнання їх дій чи бездіяльності у встановленому порядку неправомірними , а автоматичного списання коштів у формі моральної шкоди Закон України від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачає.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, що їх регулює та прийняв обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Городенківського районного суду від 17 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 26 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Матківський Р.Й.
                                                                                Ясеновенко Л.В.