ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 серпня 2020 року           справа №200/3187/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року (повне судове рішення складено 29 квітня 2020 року в м. Слов`янську) у справі № 200/3187/20-а (суддя в І інстанції Ушенко С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

                                                          УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Управління) про визнання протиправними дій щодо відмови у переводі на пенсію у зв`язку із втратою годувальника та зобов`язання призначити та виплачувати пенсію у зв`язку із втратою годувальника у розмірі 50% пенсії за віком померлого годувальника, починаючи з 03.09.2019.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона перебуває на обліку в Управлінні та отримує пенсію за вислугою років. Після смерті свого чоловіка звернулася до відповідача із заявами від 21.01.2020 та від 24.01.2020 про призначення з 02.09.2019 пенсії у разі втрати годувальника, однак 20.02.2020 отримала листа відповідача від 21.01.2020, з якого зробила висновок, що їй відмовлено в переведенні на пенсію у разі втрати годувальника. 
Вважає вказану відмову протиправною, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , наявна в матеріалах справи.
Відповідно до протоколу розпорядження щодо призначення/перерахунку пенсії №914110162242 від 23.11.2019 та пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , позивач перебуває на обліку в Управлінні і отримує пенсію за вислугою років з 26 липня 2012 року довічно (а.с. 26, 27).
Позивач з 09.06.1985 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 09.06.1985 (а.с. 9).
Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_4 , виданого Центральним районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Маріуполь Донецької області (а.с. 22).
21 січня 2020 року позивач звернулася до Управління із заявою про надання інформації про наявність у неї права переходу з пенсії за вислугою років на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (а.с. 11).
Листом від 23.01.2020 № 1644/34-1/02 Управлінням позивачеві згідно ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» надано роз`яснення щодо визначеного питання і зазначено, що відповідно до статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" таке право у неї виникне при досягнення 60 років (а.с. 12).
24 січня 2020 року позивач звернулася до Управління із заявою довільного зразка про призначення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника (а.с.10).
В подальшому позивач, не погодившись із вищезазначеною відповіддю відповідача від 23.01.2020 № 1644/34-1/02, звернулася до суду за захистом, на її думку, порушеного права.
При прийнятті рішення по суті, суд виходить з наступного.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 1058).
Згідно зі статтею 1 Закону № 1058, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 9 Закону № 1058 передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 Закону № 1058, батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону № 1058 пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.
Відповідно до п. 2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1 (із змінами) та зареєстрованого в Мінюсті України 27.12.2005 за № 1566/11846, передбачено, що до заяви про призначення пенсії членам сім`ї померлого пенсіонера повинні бути додані необхідні документи, зазначені в цьому пункті. Заробіток у такому випадку визначається за документами, що є в пенсійній справі померлого годувальника, або за поданими додатково документами відповідно до вимог ч. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Постановою № 22-1 від 25.11.2005 (п. 2.8) прямо передбачено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Законом № 1058 встановлено, що непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. В разі наявності одночасного права на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Непрацездатним членом сім`ї може бути дружина, що визначено ч. 2 статті 36 вказаного Закону.
Згідно ст. 36 Закону № 1058, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
1) були на повному утриманні померлого годувальника;
2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. 
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі за текстом Порядок № 22-1).
Відповідно до п. 2.16 Порядку № 22-1, за документ, що засвідчує родинні стосунки, приймаються паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, довідки про склад сім`ї, а також рішення суду.
Згідно з п. 2.11 Порядку, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
З наведених норм закону вбачається, що право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника мають члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування та Пенсійним органом має бути встановлений факт спорідненості при вирішенні питання про призначення пенсії з наданих заявником документів на підтвердження цього.
Відповідно до п. 1.5 розділу 1 Порядку № 22-1, заява про перерахунок пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Заява про перерахунок пенсії має бути встановленого зразка (додаток 3 до Порядку 22-1).
Отже, перерахунок пенсії здійснюється за результатом розгляду відповідної заяви, поданою за формою, визначеною додатком 3 Порядку № 22-1, пенсіонером, або його уповноваженим представником.

Як вбачається з матеріалів справи і підтверджено доводами як позовної заяви, так і відзиву на позовну заяву, позивачкою до відповідача було подано дві заяви: 
- від 21.01.2020 про надання роз`яснення щодо наявності чи відсутності права на перехід з пенсії за вислугою років на пенсію у разі втрати годувальника;
- від 24.01.2020 про перехід з пенсії за вислугою років на пенсію у разі втрати годувальника, складену в довільній формі, а не встановленого додатком 3 до Порядку 22-1 зразка.
Щодо заяви від 21.01.2020.
Відповідачем надано відповідь згідно ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», оформлену листом від 23.01.2020 № 1644/34-1/02, на заяву позивача від 21.01.2020 про надання роз`яснення щодо наявності чи відсутності права на перехід з пенсії за вислугою років на пенсію у разі втрати годувальника, яка розцінена позивачем як відмова у здійсненні такого переведення.
Роз`яснення відповідача, викладене у листі від 23.01.2020 № 1644/34-1/02, по своїй суті не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, який тягне за собою спричинення будь-яких правових наслідків для позивача. При цьому, як вже неодноразово зазначалось судом, воно надане за результатом розгляду заяви останнього від 21.01.2020 щодо надання роз`яснення про наявність права на таке переведення.
Завданням адміністративного судочинства, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Публічно-правовий спір, згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функції. 
Таким чином, саме наявність публічно-правового спору між учасниками адміністративного процесу є підставою для звернення одного з них для вирішення його судом.  
Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем на виконання публічно-владних управлінських функцій не було вчинено дій та прийнято рішення (індивідуального акта) щодо відмови позивачеві у здійсненні переведення з пенсії за вислугою років на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, а, отже, й не були порушені права останнього, у зв`язку з чим, на переконання суду, відсутній предмет спору між сторонами.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками місцевого суду щодо заяви позивачки від 21.01.2020. При цьому для таких висновків не є визначальною та обставина, що у відповіді Управління, викладеною у листі від 23.01.2020 № 1644/34-1/02, стверджується про можливість його оскарження в судовому порядку.

Щодо заяви від 24.01.2020.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач 24.01.2020 звернулася до відповідача із письмовою заявою довільної форми, в якій просила призначити пенсію у разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 , а не з відповідною заявою встановленої форми (додаток 3), як то передбачено Порядком № 22-1.
Таким чином, у зв`язку з наведеним, місцевий суд дійшов висновку, що позивач у встановленому порядку не зверталася до відповідача із відповідною заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника.
Апеляційний суд вважає, що не дотримання позивачем форми звернення, встановленої Порядком № 22-1, в заяві про переведення її на інший вид пенсії, не може позбавляти ОСОБА_1 самого права на таке переведення, інше трактування буде проявом надмірного формалізму.
Також судом першої інстанції встановлено, що фактично заява позивача від 24.01.2020 про переведення на пенсію у разі втрати годувальника відповідачем по суті не розглядалась і відповідне рішення, прийняття якого передбачено приписами Закону № 1058, не приймалось та жодних дій щодо відмови у переведенні на інший вид пенсії не вчинялось.
Тому місцевий суд вважав за необхідне звернути увагу позивача на те, що лише після розгляду відповідачем по суті її заяви від 24.01.2020 та прийняття відповідного рішення або вчинення дій, які будуть свідчити про відмову у переведенні її на пенсію у разі втрати годувальника, можуть бути порушені її права та інтереси, що з`явиться підставою для звернення до суду за їх захистом. 
Дійсно, позивач, пославшись в позові на свої звернення до відповідача від 21.01.2020 та від 24.01.2020, до позовної заяви додала лише лист Управління від 23.01.2020, яке є відповіддю на заяву від 21.01.2020.
Будь-якої відповіді Управляння на заяву від 24.01.2020 ОСОБА_1 не додавала.
Суд першої інстанції за власною ініціативою так і не з`ясував реакцію відповідача на звернення ОСОБА_1 від 24.01.2020.
В той же час, в матеріалах справи міститься лист Управління від 02.2020 № /34-1/02, який є відповіддю на заяву ОСОБА_1 від 24.01.2020, і який був доданий відповідачем до відзиву на позов, що надійшов до суду першої інстанції після ухвалення ним рішення (а.с.62).
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 19.10.2018 в справі № 727/6430/15, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав, що відповідачем фактично рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу не приймалося, без надання відповідної правової оцінки, наведеним у вказаному листі мотивам, є передчасними та ґрунтуються на надмірному формалізмі (п.41).
Отже, для встановлення наявності права ОСОБА_1 на переведення на пенсію по втраті годувальника апеляційний суд вважає за необхідне надати правову оцінку наведеним у вказаному листі Управління № /34-1/02 мотивам, які слугували підставою для відмови в такому переведенні.
За змістом цього листа, фактично ОСОБА_1 відмовлено у переведенні на пенсію по втраті годувальника у зв`язку з тим, що їй не виповнилось 60 років.
Умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені статтею 36 Закону № 1058.
Частиною першою цієї статті передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника.
Тобто, однією з умов для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника (у випадку з ОСОБА_1 - переведення на цей вид пенсії) є непрацездатність особи, яка претендує на її отримання.
Згідно з п.1 ч.2 ст. 36 Закону № 1058 непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Доказів того, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю матеріали справи не містять.
Відповідно до приписів частини першої статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.
Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , отже, на час подачі заяві від 24.01.2020 не досягла 60-річного віку.
Частиною другою передбачено зменшення пенсійного віку для жінок 1961 року народження і старших, проте ОСОБА_1 є молодшою, тому приписи цієї частини на неї не розповсюджуються.
Згідно пункту 16 розділу XV Закону № 1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
{Пункт розділу XV доповнено абзацом другим згідно із Законом № 3108-IV від 17.11.2005; в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017}
Отже, положення Закону "Про пенсійне забезпечення" на спірні правовідносини не розповсюджуються.
Приймаючи до уваги вищенаведене в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області є таким, що задоволенню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 200/3187/20-а - залишити без змін.
Повне судове рішення - 18 серпня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. В. Гайдар

                                                                                                                                                                                                                                                  Т. Г. Гаврищук