УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/13878/19 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М. 
Категорія 76 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2020 року 
       Житомирський апеляційний суд у складі:
                          головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №295/13878/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металспецпостач» про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання видати наказ про звільнення з роботи, провести розрахунок при звільненні та видати належним чином оформлену трудову книжку 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Металспецпостач» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М. у м. Житомир,
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1  звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем із 19.08.2019у зв`язку зі звільненням її із займаної посади на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення її з роботи на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України згідно поданої заяви від 05.08.2019, провести розрахунок при звільненні та видати належним чином оформлену трудову книжку.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 01.07.2002 працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Металспецпостач», а 05.08.2019 подала письмову заяву на ім`я директора товариства з проханням звільнити її за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Після написання заяви про звільнення вона відпрацювала двотижневий строк до 16.08.2019. 
Із 19.08.2019 до 21.08.2019 у зв`язку з погіршенням стану здоров`я перебувала на лікарняному. 
20.08.2019 звернулася до директора із письмовою заявою з проханням повідомити її про те, чи було видано наказ про звільнення, однак відповіді не отримала. Посилаючись на те, що роботодавцем були порушені її трудові права щодо вільного вибору праці, просила задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року позов задоволено. Вирішено питання відшкодування судових витрат.
Не погодившись із рішенням суду, ТОВ «Металспецпостач» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове - про відмову у задоволені позовних вимог.
ТОВ «Металспецпостач» зазначає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що до суду було подано пояснення, якими позовні вимоги в частині припинення трудових відносин із 19.08.2019 визнавались, щодо позовних вимог про зобов`язання видати наказ про звільнення та зобов`язання провести розрахунок, видати належним чином оформлену трудову книжку не визнавались, оскільки 05.08.2019 позивачкою зареєстрована та подана заява про звільнення за власним бажанням з 16.08.2019, отже останнім робочим днем є 19.08.2019 (05.08.2019 року понеділок - 19.08.2019 року понеділок).
19.08.2019 позивачка була відсутня на робочому місці, а тому у відповідача були законні підстави звільнити позивачку за прогул (п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України). Позивачка не повідомляла про перебування на лікарняному, лікарняні листи підприємству не надавала та не надсила. Вказані відомості були надані лише до позовної заяви по справі.
Крім того, на підприємстві відсутня трудова книжка, так як позивачка забрала її з собою ще 16.08.2019.
 
Вважають, що суд не може зобов`язати Товариство здійснити те, в чому вони ще не відмовляли позивачці. При поданні ОСОБА_1 на підприємство оригіналу лікарняного листа та трудової книжки, відповідно буде видано наказ про звільнення та зроблено запис в трудову книжку, проведено розрахунок при звільненні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість останнього.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст.367 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга повинна бути відхилена з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що наказом №07-к від 01.07.2002 ОСОБА_1 була призначена на посаду головного бухгалтера ТОВ «Металспецпостач» (а.с.12).
05.08.2019 позивач подала письмову заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 16.08.2019. Вказана заява отримана директором ТОВ «Металспецпостач» (а.с.5).
ОСОБА_1 відпрацювала, встановлений ст.38 КЗпП України двотижневий строк, а з 19.08.2019 року по 21.08.2019 року включно перебувала на амбулаторному лікуванні (а.с.13).
20.08.2019 позивач направила відповідачу поштовим зв`язком листа з проханням повідомити про те, чи було видано наказ про її звільнення з роботи (а.с.6,7). Проте ця заява була залишена без реагування відповідача.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно приписів статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Як вже вище зазначалось ТОВ «Металспецпостач» не виконало вимоги трудового законодавства, не здійснило будь-яких дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача з посади головного бухгалтера товариства. Тобто існує порушення права позивача на припинення трудових відносин.
          Статтею 22 КЗпП України передбачено заборону будь-якого прямого або непрямого обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору.
           Відповідно до статті 2 ЦПК України  завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частині першій статті 19 ЦПК України  передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно із частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року   № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантований Конституцією України.
Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.
За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись було цілком дотримане останнім, проте після закінчення двотижневого строку - 16 серпня 2019, відповідна заява не знайшла свого вирішення і залишається не розглянутою і на даний час.
       Посилання відповідача про те, що ОСОБА_1 з 19 серпня 2019 перестала виходити на роботу, не повідомила про своє перебування на лікарняному, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки позивач просила звільнити її саме з 16 серпня 2019.
       Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).
При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).
Зі змісту позову ОСОБА_1   убачається, що вона просить суд визнати припиненими трудові відносини між ТОВ «Металспецпостач» та нею - головним бухгалтером цього товариства.
Вирішення питання про звільнення працівника товариства відноситься до компетенції керівника товариства.
Разом з тим, відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між сторонами, суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин позивача  з ТОВ «Металспецпостач» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Представник відповідача підтвердив ту обставину, що питання звільнення ОСОБА_1 не вирішено і досі. Доказів того, що з нею проведено розрахунок та вручено трудову книжку із відповідним записом про звільнення не надано, як і того, що трудова книжка знаходиться у позивачки, тому відповідно до приписів ст.117 КЗпП України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
       Оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору правильно застосовано норми матеріального права, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про  відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ «Металспецпостач» і скасування судового рішення.
       Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Металспецпостач» залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 січня 2020 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 09 вересня 2020 року