Єдиний унікальний номер 236/2907/19 
Номер провадження 22-ц/804/63/20        

Головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В.                                             Єдиний унікальний номер 236/2907/19 
Доповідач  Папоян В.В.                                                                                 Номер провадження 22-ц/804/63/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Агєєва О.В., Космачевської Т.В., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 вересня 2019 року у цивільній справі №236/2907/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати (головуючий у 1 інстанції суддя Саржевська І.В., повний текст рішення складено 20 вересня 2019 року), 

В С Т А Н О В И В :
У липні 2019 року позивач звернулась з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування вимог зазначила, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року, звільнена за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з березня по червень 2016 року в сумі 22207,30 грн., частину заробітної плати за березень 2017 року в сумі 1793,11 грн., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 13286,89 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 4467,12 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 1966,67 грн., компенсацію втрати частини грошових коштів у зв`язку із порушенням термінів її виплати.
Рішенням Краснолиманського міського  суду Донецької області від 16 вересня 2019  року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період роботи з 01 березня по 30 червня 2016 року в сумі 12009,81 грн., частину заробітної плати за березень 2017 року в сумі 1793,11 грн. заробітну плату за час вимушеного простою у сумі 13286,89 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 4467,12 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 1966,67 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати в сумі 2994,92 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником а також розміру нарахованих йому сум. 
Позивач надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін. В обґрунтування зазначила, що обов`язок збереження первинної документації лежить на роботодавцеві, та її втрата не позбавляє обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Вважає, що суд вірно прийняв до уваги наданий ними розрахунок, оскільки він підтверджується наданими доказами.
Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 15 листопада 2019 року апеляційне провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №910/5953/17. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 липня 2020 року поновлено  апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.
Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір. 
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибiр роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33). 
Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці БТ-I №7538174 позивач працювала на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема на станції Луганськ. Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року станція Луганськ реорганізована шляхом злиття у ВП «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 
Наказом начальника СП «Луганська» дирекція залізничних перевезень»  від 16.03.2017 року № 58-ДН було встановлено початок простою у виробничих підрозділах дирекції, зокрема ВП «Станція Луганськ» з 20.03.2017 року. Пунктом 2 цього наказу визначено, що на час простою робітникам приходити на свої робочі місця згідно графіку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку  та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». У разі неявки робітника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». оплату такої відсутності не проводити. За п. 4 наказу оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи. На весь період простою працівникові в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П».
Відповідно до табелів обліку використання робочого часу за період з березня по червень 2016 року (які підписані відповідальною особою ОСОБА_2 , керівником структурного підрозділу ОСОБА_3 , працівником кадрової служби Колесніковою О.В.) убачається, що позивач за березень 2016 року відпрацював 24 днів, за квітень 2016 року - 18 днів, за травень 2016 року - 13 днів, за червень 2016 року - 5 днів. 
Згідно з наявними в матеріалах справи копіями розрахункових листів, відповідно до яких за березень 2016 року позивачу нарахована 5143,41 грн. (до виплати 4166,17 грн.), за квітень 2016 року - 4234,99 грн. (до виплати 3430,34 грн.), за травень 2016 року - 3798,99 грн. (до виплати  3077,18 грн.), за червень 2016 року - 9029,91 грн. (до виплати 7330,99 грн.)
Дані щодо днів виходу, зазначені у наданих розрахункових листках за спірний період, співпадають з даними, що зазначені у зазначені у табеля
Водночас позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів, згідно яких за березень 2016 року нарахована 5143,41 грн., за квітень 2016 року 4234,99 грн., за травень 2016 року 3798,99 грн., за червень нарахування відсутні. Убачається, що з даних сум не було сплачено страхованих внесків.
Крім того, відповідно до копії табелів обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року, які підписані, відповідальною особою ОСОБА_2 , працівником кадрових служби ОСОБА_4 ,  керівником структурного підрозділу ОСОБА_3 , заступником ст..Луганськ ОСОБА_5 ,  позивачем за березень 2017 року відпрацьовано 12 днів, та 14 днів вона знаходилась у простої, за квітень - 24 дні простою, за травень - 24 дні простою, а липень - 14 днів простою. Дані щодо днів виходу та днів знаходження позивача у простої, зазначені у табелях, співпадають з даними, що зазначені у журналах обліку робочого часу за відповідний період.
Також позивачем надано розрахунковий лист за березень, відповідно до якого вона 12 днів відпрацювала та 14 днів знаходилась у простої та за березень нарахована - 6109,98 грн., до виплати - 1793,11 грн.
Згідно відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів за березень 2017 року ОСОБА_1 нарахована 6109,83 грн. зі сплатою страхових внесків за 31 день, за квітень - червень нарахування відсутні.
Згідно з наказом (розпорядженням) СП «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору № 2916-ОС  від 17.07.2017 ОСОБА_1 (табельний номер 5712) з 17.07.2017 року звільнена з посади чергового по залізничній станції господарства перевезень станції Луганськ 2 класу ВП «Станція Луганськ» за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що також зроблений запис у її трудовій книжці. Згідно із наказом про припинення трудового договору при звільненні позивачу сплачується компенсація за 9 днів відпустки та вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. Даний наказ підписаний першим заступником начальника дирекції залізничних перевезень Пономарьовим Д.В.
Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст.115, 116 КЗпП України, виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача та має місце заборгованість по заробітній платі за березень-червень 2016 року, а також березень-липень 2017 року.
Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком та зазначає наступне.
Зі змісту положень ст. ст. 84, 113 КЗпП України та положень ст. 12 Закону України «Про оплату праці» убачається, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормами є мінімальними державними гарантіями які застосовуються для захисту прав найманого працівника. 
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Оплата за час простою проводиться з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою в робочі дні (зміни) згідно графіку роботи. 
З матеріалів справи убачається, що оклад (тариф) позивача (табельний номер 5712) станом на березень-липень 2017 року становив 4893 грн.
Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає,  що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).
Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Відповідно до наказу № 2916-ОС від 17.07.2017 року передбачена виплата позивачу одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку.
Відповідачем не оспорюється  факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року, також не оспорюється наявність наказів про простій та звільнення. 
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження його позовних вимог, оскільки право позивача на отримання спірних виплат підтверджується матеріалами справи. У тому числі наказом «Про припинення трудового договору» № 2916-ОС від 17.07.2017, табелями обліку використання робочого часу. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно діючого трудового законодавства за підписом керівника структурного підрозділу, заступника начальника дистанції з кадрових питань, бухгалтера та затвердженої печаткою виробничої одиниці. Відповідачем не надано до  суду доказів, що на час складання вказаних документів посадові особи, які посвідчили відомості викладені у табелі не мали відповідних повноважень.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу у ДП «Донецька залізниця» а також, що з березня по червень 2016 року йому нараховувалася заробітна плата, яка не виплачена на момент звернення до суду з даним позовом, ним були надані розрахункові листи, згідно яких за березень 2016 року позивачу нарахована 5143,41 грн. (до виплати 4166,17 грн.), за квітень 2016 року - 4234,99 грн. (до виплати 3430,34 грн.), за травень 2016 року - 3798,99 грн. (до виплати  3077,18 грн.), за червень 2016 року - 9029,91 грн. (до виплати 7330,99 грн.), тобто загалом нарахована сума за спірний період - 22207,30 грн.
Щодо заперечень відповідача відносно того, що сума переданої заборгованості ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» становить 10197,49 грн. до виплати, то апеляційний суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.
Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.
21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №910/5953/17, АТ «Укрзалізниця» є єдиним правонаступником усього майна та усіх зобов`язань підприємства ДП «Донецька залізниця» з 21 жовтня 2015 року. За таких обставин не має правового значення передавальна сума заборгованості, зо зазначена у зведеній відомості відповідача.
Апеляційний суд не приймає до уваги посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини та наявність викладених обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.
Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу оплати за час простою, не заслуговують на увагу, зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який відхиляючі заперечення відповідача обґрунтовано виходив з того, що  обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини. Які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Поняття доказів розкрито у частині першій  статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Позивачем доведено наявність права на отримання певних сум та відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту своєчасного розрахунку з працівником та на спростування факту наявності заборгованості. Відсутність документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період. 
У даному випадку, за умови доведеності позивачем наявності підстав для нарахування оплати праці, саме відповідач повинен довести сплату належних позивачу сум та відсутність заборгованості перед ним. 
Доводу апеляційної скарги щодо неналежність поданих позивачем доказів, які не є первинними документами, та неможливість  стягнення заявлених сум через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що  письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору», табелі обліку використання робочого часу, розрахункові листи (табуляграми), дані щодо посадового окладу позивача, які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем.  Ані до суду першої, ані апеляційної інстанції відповідачем не було надано будь-яких належних доказів щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства, чи що на час складання цих документів відповідальні особи не мали повноважень.
Апеляційний суд також погоджується з розрахунками оплати за час простою за період з квітня по липень 2017 року, компенсації за використану відпустку та вихідну допомогу, оскільки убачається, що вони зроблені виходячи з окладу позивача (4893 грн.), відповідно до чинного законодавства та не спростовані відповідачем.
Щодо довідки про доходи №ДНЛугДОНФілія-725/682 від 13.09.2019 року, згідно якої відповідач не має заборгованості перед позивачем, то апеляційний суд зазначає, що не може прийняти її у якості належного доказу, оскільки вона суперечить сукупності інших доказів у справі.
Таким чином, посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що  обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин відсутність на підприємстві первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Отже, ураховуючи, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду попередньої інстанції про задоволення позову щодо стягнення заробітної плати за період березень - липень 2017 року, оскільки факт роботи позивача у спірний період, наявність та розмір заборгованості відповідач не спростував  належними доказами.
Однак апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції невірно обраховано розмір заробітної плати нарахованої за період з березня по липень 2016 року. 
З наявних в матеріалах справи платіжних доручень від 14 вересня 2016 року, від 21 лютого 2017 року та від 07 березня 2017 року убачається, що позивачу було сплачено заборгованість за період роботи в ДП «Донецька залізниця» у загальній сумі 10053 грн., тоді як судом першої інстанції було помилково зазначена сума виплати  10197,49 грн. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що дана сума була виплачена вже з урахуванням сплачених податків та платежів, тоді як позов було заявлено щодо стягнення нарахованої заробітної плати.
Таким чином, з урахуванням виплаченої суми у розмірі 10053 грн. позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за період роботи з березня по червень 2016 рік підлягають задоволенню частково, у розмірі 9719,10 грн.
Крім того, що не можна погодитися з висновком суду щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за березень 2017 року з огляду на наступне.
У матеріалах справи наявні Індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5, де міститься інформація про нарахування за березень 2017 року позивачу заробітної плати у сумі 6709,98 грн. (яка співпадає з сумою нарахованої заробітної плати, зазначеною у розрахунковому листі за березень 2017 року), за квітень-липень нарахувань не було.  Убачається, що нарахування було здійснено за 31 день, тобто за повний місяць. 
Відповідно до частин 2, 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).
Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону визначено, що банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.
В Індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 які надані до суду на позивача вбачається, що страхові внески за березень 2017 року сплачені. Тобто відсутні підстави вважати, що нараховані працівнику грошові кошти за оплату праці у березні 2017 року не виплачені. Сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за березень 2017 року не виплачена.
Таким чином, факт невиплати заробітної плати позивачу за березень 2017 року спростовується наявними у справі доказам, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині розміру заборгованості з невиплаченої заробітної плати, що підлягає стягненню на користь позивача, а саме необхідно задовольнити позовні вимоги у частині стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень-липень 2017 року у розмірі 20 611,10 грн.
Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). 
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). 
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). 
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). 
Оскільки затримка у виплаті належної позивачу заробітної плати складає більше одного місяця, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» має право на компенсацію втрати частини грошових доходів.
Відповідно до пунктів 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). 
Згідно вище зазначеного, компенсації нараховується по дату ухвалення рішення судом першої інстанції. 
Проте розраховуючи суму компенсації втрати частини грошових доходів, суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги щодо сплати заборгованості за період роботи за березень - червень 20176 року необхідно було задовольнити у меншому розмірі, вимога із заробітної плати за березень 2017 року не доведена позивачем та не підлягає задоволенню. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що виплата заробітної плати, у тому числі оплати простою, повинна була здійснюватися помісячно а базою для обрахування є сума доходу з урахуванням вже сплачених податків та платежів.
Таким чином, рішення суду першої інстанції у частині стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати підлягає зміні, та на користь позивача необхідно стягнути: 5770,97 грн. (204,72 грн. - компенсація за травень 2016 року (554,80 грн.*0,369)+2727,13 грн. - компенсація за червень 2016 року (7330,99 грн.*0,372)+582,95 грн. - компенсація за квітень 2017 року (2625,91 грн.*0,222)+540,94 грн. - компенсація за травень 2017 року (2625,91 грн.*0,206)+491,05 грн. - компенсація за червень 2017 року (2625,91 грн.*0,187)+1224,18 грн. - компенсація за липень 2017 року (6617,20 грн.*0,185)) 
Суд першої інстанції також вірно зазначив, що зазначені суми  підлягають виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст. 14.1.180, ст. 18, ст. 162.1.3, ст. 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору як особа, що подала позов про стягнення заробітної плати, з урахуванням ставок судового збору, передбачених ст. 4 Закону України «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору у розмірі 445,13 грн. за подання позовної заяви та компенсувати відповідачу за рахунок держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 484,90 грн. за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе компенсувати відповідачу за рахунок Держави  різницю у сплаті судового збору у розмірі 39,77 грн. 
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 вересня 2019 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_6 заборгованості по заробітній платі, компенсації  втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та розподілу судових витрат змінити, викласти абзаци другий та третій рішення у наступній редакції:
«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі з 01 березня по 30 червня 2016 року в сумі - 9719,10 (дев`ять тисяч сімсот дев`ятнадцять грн. 10 коп.) гривень, заробітну плату за час вимушеного простою в сумі - 11572,33 (одинадцять тисяч п`ятсот сімдесят два грн. 33 коп.) гривень, одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі - 4467,12 (чотири тисячі чотириста шістдесят сім грн. 12 коп.) гривень, компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі - 1966,67 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят шість грн. 67 коп.) гривень, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі - 5770,97 (п`ять тисяч сімсот сімдесят грн. 97 коп.) гривень.
Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 39,77 грн. за рахунок Держави» 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

            Судді:                                                                                     В.В. Папоян

                                                                                                           О.В. Агєєв 

                                                                                              Т.В. Космачевська