УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 липня 2020 року
м. Київ
справа №219/2310/19
провадження №51-3460ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від06 травня 2020 року, постановлену в кримінальному провадженні № 12019050150000409 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області, жителя цього АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
За вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 січня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, за встановлених судом першої інстанції обставин та детально наведених у вироку, 17 лютого 2019 року приблизно о 19:00, проходячи повз домоволодіння АДРЕСА_2 , побачив металеві опори, які є частиною паркану, яким огороджена територія вищевказаного домоволодіння, та на таємне заволодіння якими у останнього виник корисливий мотив.
Так, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний намір направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи таємно, повторно, з корисливих мотивів демонтував 7 штук вказаних опор паркану, у вигляді металевих труб.
Після цього ОСОБА_4 , продовжуючи свій єдиний злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, через демонтовану частину паркану, проник на подвір`я вказаного домоволодіння, де, діючи повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав металеву трубу, яку виніс за територію домоволодіння до раніше викрадених ним металевих опор.
У результаті злочинних дій ОСОБА_4 заволодів металевими опорами у кількості 8 штук, загальною вагою 96 кг, спричинивши тим самим потерпілому ОСОБА_5 матеріальні збитки на загальну суму 556,80 грн.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 06 травня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4  без змін. 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів касаційної скарги прокурора зводиться до його вказівок на те, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволені апеляційної скарги сторони обвинувачення належним чином не перевірив викладених в ній доводів щодо необґрунтованого застосування місцевим судом положень ст. 69 КК, що в свою чергу призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості, а тому прокурор вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК). 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого  ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Статтею 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні  ОСОБА_4  покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про його особу, а саме те, що він за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, є особою з інвалідністю 3 групи, на обліку у психоневрологічному диспансері не перебуває, однак перебуває на обліку у лікаря нарколога, має на утриманні хвору матір 1947 року народження. При цьому, врахував місцевий суд повне визнання ОСОБА_4 своєї вини, його щире каяття, та активне сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують його покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують. Заважив суд й на думку потерпілого, який претензій до ОСОБА_4 не має. 
Враховуючи викладене суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку, що сукупність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дають підстави для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК. 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду, всупереч доводам прокурора відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженого, встановлених судами обставин, що пом`якшують його покарання, думки потерпілого, вартості викраденого майна, призначене  ОСОБА_4  покарання із застосуванням ст. 69 КК є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Верховний Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Донецького апеляційного суду від 06 травня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                 ОСОБА_3