ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року 
м. Київ
Справа №  910/13840/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Ткач І.В. - головуючий, Губенко Н.М., Стратієнко Л.В., 
за участю секретаря судового засідання Співака С.В.,

представників учасників справи 
позивача - Чобанюк Т.М.,
відповідача-1 - Левченко О.В.,
відповідача-2 - Трубоков Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019
(головуючий суддя Смірнова Л.Г., судді Кропивна Л.В., Дідиченко М.А.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2019
(суддя Пінчук В.І.)
у справі № 910/13840/18 
за позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс", 2. Компанії Ренальда Інвестментс Лімітед (RENALDA INVESTMENTS LIMITED)
про визнання недійсним договору факторингу № 6Ф від 30.05.2018,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад змісту позовних вимог

1.1. Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - ПАТ "ПГЗК") звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" (далі - ТОВ "Спіріт Фінанс" та Компанії Ренальда Інвестментс Лімітед (RENALDA INVESTMENTS LIMITED) про визнання недійсним договору факторингу №6 від 30.05.2018, укладеного між ТОВ "Спіріт Фінанс" та Ренальда Інвестметс Лімітед (Республіка Кіпр).       

1.2. Підставою виникнення спору стало те, що Компанія Ренальда Інвестментс Лімітед (відповідач - 2) на підставі договору факторингу №6Ф від 30.05.2018 відступила відповідачу - 1 право вимоги до ПАТ "ПГЗК" щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності позивача в розмірі 1   016,05 грн, які мали бути виплачені Компанії Ренальда Інвестментс Лімітед, згідно з рішенням загальних зборів ПАТ "ПГЗК", оформлених протоколом      від 05.09.2017.

Правовими підставами позову ПАТ "ПГЗК" визначив приписи ст.   ст. 228, 515 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України.  В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що право на отримання частини прибутку акціонерного товариства закріплено виключно за акціонерами такого товариства, а обов`язок ПАТ "ПГЗК" нерозривно пов`язаний з особою кредитора. Отже, на думку позивача, договір факторингу суперечить ст.515 Цивільного кодексу України.

За твердженням позивача, ТОВ "Спіріт Фінанс"      та ТОВ "Спіріт Солюшнс" (один із засновників відповідача - 1) зареєстровані за однією адресою, в однаковий період часу з метою отримання пільги (ухилення) зі сплати податків. Всі  договори укладені компаніями-нерезидентами з ТОВ "Спіріт Фінанс" в один день, що свідчить про їх пов`язаність між собою. Позивач також вказує на те, що укладаючи договір факторингу № 6Ф від 30.05.2018 відповідач - 2 відстрочив момент одержання грошових коштів у вигляді дивідендів, проте ПАТ "ПГЗК" жодним      чином не ухилялося та не ухиляється від виплати вказаних грошових коштів (дивідендів) у передбаченому законом порядку. 

2. Стислий виклад обставин, встановлених судами попередніх інстанцій

2.1. Компанія Ренальда Інвестметс Лімітед є депонентом акцій по емітенту ПАТ "ПГЗК" у кількості 100 штук. 

2.2. 30 травня 2018 року між Компанією Ренальда Інвестменст Лімітед (Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" (Фактор)  укладено Договір факторингу №6Ф (далі - Договір факторингу), за умовами якого Фактор зобов`язався передати грошові кошти у сумі 1   000,00 грн у розпорядження Клієнта, а Клієнт відступає Факторові своє право грошової вимоги до ПАТ "ПГЗК" щодо отримання грошових коштів (дивідендів/виплати прибутку у вигляді дивідендів) за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "ПГЗК", що мають бути виплачені згідно з рішенням загальних зборів, які відбулися 05.09.2017, в розмірі 1   016,05 грн, а також інші права Клієнта, пов`язані із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення. 

Згідно з п. 2.1 Договору після отримання від Клієнта підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається, Фактор сплачує Клієнтові кошти у розмірі 1   000,00 грн у строк до 31 грудня 2019 року шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Клієнта, за умови отримання від Клієнта інформації згідно з п.3.2.2. цього Договору.

2.3. 15 червня 2018 року ТОВ "Спіріт Фінанс" повідомило ПАТ "ПГЗК" про відступлення права вимоги за спірним Договором факторингу. 

3. Стислий виклад змісту судових рішень, ухвалених у справі

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2019 у задоволенні позову відмовлено.

3.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

3.3. Відмовляючи у задоволенні позову, суди зазначили, що норми чинного законодавства не забороняють акціонеру товариства відступити третій особі належне йому право грошової вимоги на дивіденди, рішення про виплату яких було прийнято акціонерним товариством. Законодавство не встановлює заборон на можливість заміни кредитора у відповідному зобов`язанні (тобто, зобов`язанні з виплати дивідендів, розподілених акціонерним товариством). Таке зобов`язання є грошовим та не є таким, що нерозривно пов`язано з особою кредитора, тому заборона, встановлена у ст.515 ЦК України, на спірні правовідносини не поширюється. 

3.4. За висновком судів, позивачем не надано доказів      невідповідності спірного договору інтересам держави і суспільства та умислу будь-якої із сторін на те, а також не надано доказів, що Договір факторингу завідомо укладався з метою порушення таких інтересів.

3.5. Посилання та аргументи позивача, зокрема щодо реєстрації      ТОВ "Спіріт Фінанс" та ТОВ "Спіріт Солюшнс" (один із засновників відповідача-1) за однією адресою, в однаковий період часу з метою отримання пільги (ухилення) зі сплати податків, всі договори укладені компаніями-нерезидентами з ТОВ "Спіріт Фінанс" в один день,      не взяті до уваги судами, оскільки не є обставинами, з якими закон пов`язує визнання недійсним правочинів.

3.6. Суди відхили посилання позивача про фіктивність спірного договору, вказавши, що сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не свідчить про його фіктивність. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Проте визначення сторонами у договорі факторингу умови про      відстрочення моменту одержання грошових коштів не підтверджує того, що договір факторингу №6Ф від 30.05.2018 вчинено без наміру створення правових наслідків.

4. Стислий виклад змісту касаційної скарги

4.1. Не погоджуючись з вищезазначеними рішенням та постановою, позивач звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ "ПГЗК"  у повному обсязі.

4.2. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги доводи позивача про те, що спірний договір містить ознаки такого, що вчинений з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства, а отже має бути визнаний недійсним на підставі ст.228 ЦК України. 

Так, позивач, під час виплати дивідендів на користь Компанії Ренальда Інвестментс Лімітед, як податковий агент, зобов`язаний утримати податок у розмірі 15% від суми, яка виплачується, та перерахувати його до Державного бюджету України на підставі пп. 141.4.1, 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України. Разом з тим, за умови виплати вказаних грошових коштів за договором факторингу на користь ТОВ "Спіріт Фінанс" у позивача обов`язку щодо утримання та перерахування до бюджету податку не виникає, що призводить до збитків державного бюджету та відповідно суперечить інтересам держави в розумінні ст. 228 ЦК України.

Суди не взяли до уваги, що існує ще 5 компаній нерезидентів, акціонерів позивача, які відступили своє право вимоги до товариства щодо отримання грошових коштів (дивідендів). При цьому, використання подібних "штучних схем" із залученням підставних компаній є досить поширеною ситуацією, яка навіть знайшла своє відображення у Типовій конвенції Організації Об`єднаних Націй про уникнення подвійного оподаткування у відносинах між розвиненими країнами та країнами, що розвиваються від 01.07.2013.

4.3.  Господарські суди порушили ст. 234 ЦК України, оскільки не врахували доводи позивача, що спірний договір має ознаки фіктивного правочину. 

Судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки тій обставині, що укладаючи вказаний договір відповідач-2 з незрозумілих підстав відстрочив момент одержання грошових коштів у вигляді дивідендів аж до 31.12.2019. Окрім того, відповідача-2 не матиме законної можливості отримати грошові кошти за спірним договором факторингу в силу прямої заборони таких дій, встановленої у підпункті 20 Постанови Правління НБУ від 13.12.2016 №410 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України", про що відповідачі не могли не знати. Тобто, укладаючи договір факторингу, як фактор, так і клієнт знали, що він не буде виконаний.

4.4. Зазначаючи про порушення спірним договором прав та інтересів АТ "ПГЗК" скаржник стверджує, що внаслідок укладення Договору факторингу, який по суті суперечить вимогам законодавства України, для позивача наступають негативні наслідки у вигляді опосередкованої участі у злочинних "схемах" групи "Приват", один із власників якої є кінцевим бенефіціаром  відповідача-2, які спрямовані на ухилення від сплати податків, що в свою чергу тягне за собою кримінальну відповідальність. 

4.5. Відповідачі подали відзиви на касаційну скаргу, в яких заперечують проти доводів та вимог скаржника та просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення, що оскаржуються, - без змін. 

4.5.1. Відзиви мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що право грошової вимоги до позивача щодо отримання грошових коштів (дивідендів) не пов`язане нерозривно з особою кредитора (акціонера) та може вільно відступатися акціонером на користь третіх осіб, зокрема і шляхом укладення договорів факторингу.

4.5.2. Зміна порядку оподаткування виплати грошових коштів пов`язана із об`єктивною, правомірною та документально підтвердженою зміною фактичних обставин такої виплати, обумовленою невиконанням позивачем своїх обов`язків із виплати дивідендів акціонеру, що не може свідчити про завдання збитків державному бюджету. Питання можливих порушень податкового законодавства, які, на думку позивача, можуть виникнути під час здійснення ним виплат грошових коштів, не відносяться до юрисдикції господарських судів.

4.5.3. Вчинення відповідачами законних дій із укладення та виконання Договору факторингу не може розцінюватися як вчинення правочину, який не відповідає інтересам держави і суспільства, та бути підставою для визнання його недійсним, а позивач не наділений повноваженнями звертатися до суду із позовом про визнання недійсним правочину з підстав завдання збитків державному бюджету. Відповідно, такі припущення у позові не можуть бути підставою для визнання недійсним договору факторингу.

4.5.4. Доводи касаційної скарги про встановлену НБУ заборону на купівлю, перерахування іноземної валюти на підставі індивідуальних ліцензій не стосується предмету спору, адже виплата грошових коштів позивачем на користь ТОВ "Спіріт Фінанс" має здійснюватися в гривнях, а порядок здійснення виплати ТОВ "Спіріт Фінанс" грошових коштів на користь відповідача-2 за договором факторингу жодним чином не стосується прав та законних інтересів позивача.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на час подання касаційної скарги), не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.1.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Спір по справі стосується питання наявності підстав для визнання недійсним договору факторингу.

5.2.2. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

5.2.3. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

5.2.4. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

5.2.5. Суди встановили, що предметом оспорюваного договору факторингу є відступлення права вимоги з отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ "ПГЗК", які мали бути виплачені на користь Компанії Ренальда Інвестметс Лімітед згідно з рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ "ПГЗК" від 05.09.2017. 

5.2.6. Згідно зі ст.ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Положеннями ст. 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Отже, боржник, тобто особа, право вимоги до якої відступається, не входить до складу учасників цього договору. Договір факторингу не впливає безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства. 

На захист прав боржника спрямована окрема правова норма, що знайшла своє закріплення у ст. 1086 ЦК України, а також норма статті 1082 цього Кодексу, яка передбачає, зокрема, право боржника вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

5.2.7. Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Таке правило поширюється лише на договірні відносини і не застосовується, якщо відповідна заборонена (обмеження) передбачена у нормі закону. Так, у ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Верховний Суд вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, з урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки чинне законодавства не забороняє акціонеру товариства відступити третій особі належне йому право грошової вимоги на дивіденди, рішення про виплату яких було прийнято акціонерним товариством, та не встановлює жодних заборон на можливість заміни кредитора у відповідному зобов`язанні (тобто, зобов`язанні по виплаті дивідендів, розподілених акціонерним товариством). Таке зобов`язання є грошовим та не є таким, що нерозривно пов`язано з особою кредитора, тому заборона, встановлена у ст. 515 ЦК України, на спірні правовідносини не поширюється.

5.2.8. Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням положення ч. 4 ст. 236 ГПК України, колегія суддів враховує, що аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №910/13263/18, від 05.11.2019 у справі №910/14113/18, від 10.12.2019 у справі №910/13891/18, від 12.12.2019 у справі №910/13266/18.

5.2.9. Також господарськими судами враховано, що в обґрунтування позовних вимог ПАТ "ПГЗК" посилається на те, що договір факторингу вчинений з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки при виплаті коштів на користь ТОВ "Спіріт Фінанс" у ПАТ "ПГЗК" не виникає обов`язку щодо утримання та перерахування податку з доходів нерезидента, що призводить до збитків державного бюджету.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору факторингу відповідно до вимог ч. 3 ст. 228 ЦК України з огляду на недодержання вимог щодо відповідності умов договору інтересам держави, оскільки позивач не є особою, яка в силу закону наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом в інтересах держави. Згідно зі ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 

5.2.10. Враховуючи відсутність у позивача права представляти інтереси держави, і як наслідок відсутність порушення оспорюваним договором саме прав та інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, Верховний Суд не вбачає необхідності надавати оцінку доводам касаційної скарги щодо укладення відповідачами договору факторингу з метою приховування від оподаткування доходів, ухилення від сплати податків. Наведені обставини не мають значення для розгляду цієї справи і не підлягають встановленню при ухваленні судового рішення про визнання недійсним договору за позовом позивача, який взагалі не належить до кола осіб, які мають право здійснювати захист інтересів держави в суді. 

5.2.11. Позивач також стверджував про фіктивність договору факторингу, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, про що на думку позивача свідчить відстрочення Компанією Ренальда Інвестментс Лімітед як акціонером позивача, при укладенні договору факторингу моменту одержання грошових коштів у вигляді дивідендів, тоді як позивач не ухилявся та не ухиляється від їх виплати.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України, що надає визначення договору факторингу, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 

Отже, внаслідок того, що у ст. 1077 ЦК України використовуються такі формулювання як "фактор передає або зобов`язується передати", а "клієнт відступає або зобов`язується відступити", умови договору факторингу щодо зобов`язання передати грошові кошти в розпорядження другої сторони у майбутньому (до 31.12.2019) не можуть свідчити про фіктивність такого договору. Як і не можна стверджувати про фіктивність договору з тих підстав, що Компанія Ренальда Інвестментс Лімітед не зверталася до позивача із заявою про виплату дивідендів, а позивач не ухилявся від здійснення таких виплат, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Тобто, обставини як виконання/неналежного виконання основного зобов`язання боржником, так і настання строку виконання зобов`язання, не впливають на можливість укладення договору факторингу та його дійсність. 

При цьому суди попередніх інстанції обґрунтовано виходили з того, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, не довів відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, що відповідно до ст. 234 ЦК України виключає можливість визнання його судом недійсним.

5.2.12. Щодо доводів касаційної скарги про те, що Компанія Ренальда Інвестментс Лімітед не матиме законної можливості отримати грошові кошти за оспорюваним договором факторингу, в силу прямої заборони таких дій, встановленої у Постанові Правління НБУ від 13.12.2016 №410 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України", про що відповідачі не могли не знати, тобто, укладаючи договір факторингу як фактор, так і клієнт знали, що він не буде виконаний, Верховний Суд зазначає таке.

Підпунктом 20 п. 6 постанови Правління Національного банку України від 13.12.2016 №410 "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" (втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 05.02.2019 року №31) була визначена заборона купівлі, перерахування іноземної валюти на підставі індивідуальних ліцензій Національного банку України, крім визначених випадків. Водночас, відповідно до договору факторингу валютою виконання грошового зобов`язання визначена гривня.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Верховний Суд вважає висновок господарських судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог правильним. При цьому, доводи позивача у касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки обставин справи, що не є компетенцією Верховного Суду, враховуючи вимоги ст. 300 ГПК України.

6.2. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги позивача без задоволення, а судових рішень, що оскаржуються, - без змін. 

7. Судові витрати

7.1. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу позивача без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника. 

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2019 у справі №910/13840/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                І. Ткач

Судді                                                                                                    Н. Губенко

                                                                                                    Л. Стратієнко