ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 серпня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/351/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 р. (суддя Хилько Л.І.) в справі № 340/351/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування наказу від 29.01.2020 р. № 11-1653/14-2/С1, яким відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у запасі, (земельна ділянка з кадастровим номером 3520887600:02:000:7002 на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області), зобов`язання повторно розглянути заяву, стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 р. позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 29.01.2020 р. №11-1653/14-20-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області прийняти рішення про надання ОСОБА_1  дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, ухвалити  нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.  Вказує на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме не врахування правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.11.2019 р. в справі № 750/6330/17.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області. До такої заяви додано графічні матеріали щодо бажаного розташування земельної ділянки. 
Наказом від 29.01.2020 р. №11-1653/14-20-СГ відмовлено у наданні такого дозволу. 
Відмова мотивована тим, що подані позивачем графічні матеріали не відповідають вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою техніко-економічних обґрунтувань використання і охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, відповідно до частини сьомої  статті 118 Земельного кодексу України.
Суд першої інстанції дійшов висновку, в порушення норм  Земельного кодексу України  відповідачем протиправно відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому наказ № 11-1653/14-20-СГ від 29.01.2020 р. є протиправним та підлягає скасуванню.
Приймаючи рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання ОСОБА_1  дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, обґрунтувавши таке рішення правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 . у справі № 509/1350/17, відповідно до якої застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні. В такому разі, суд під час перевірки підстав прийняття рішення, перевіряє конкретні підстави відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. У разі визнання незаконності підстав, що стали причиною прийняття рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, доцільним способом захисту є власне зобов`язання уповноваженого суб`єкта прийняти конкретне рішення, а не зобов`язання повторно розглянути клопотання. Оскільки клопотання вже було розглянуто, рішення прийнято, тому повторний розгляд клопотання не захистить прав заявника,
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходила при оцінюванні заподіяної їй шкоди.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 02.01.2020 р. ОСОБА_1 звернулась до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області  із заявою про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га (частина земельної ділянки з кадастровим номером 3520887600:02:000:7002, що відноситься до категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) та, відповідно, про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області в межах населеного пункту.
До заяви надано графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, інформація державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, копія паспорту, копія довідки  про присвоєння ідентифікаційного номера.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 29.01.2020 р. № 11-1653/14-20-С1 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, із цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, з таких підстав: подані графічні матеріали не відповідають вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань  використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
          Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській  області є  територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, до повноважень якого входить розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, на території Кіровоградської області; організація виконання робіт на території Кіровоградської області із землеустрою.
Відповідності до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Як встановлено частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
За приписами частини 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Тобто, законодавець обмежив підстави відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою лише невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є невідповідність місця розташування земельної ділянки, про відведення якої просив позивач, через те, що подані графічні матеріали не відповідають вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань  використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Наказ ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області від 29.01.2020 р. № 11-1653/14-20-С1 не містить конкретизації, в чому саме полягає невідповідність поданих позивачем графічних матеріалів вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Судом  першої інстанції обраний спосіб захисту порушеного права позивача – зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання ОСОБА_1  дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га на території Федіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області.
Частинами 3 та 4 статті 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог задля повного захисту порушеного права позивача. 
Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000 грн. 
          Статтею 56 Конституції України проголошено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За приписами   статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України  моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
          В судовій практиці під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
          Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78  цього Кодексу.
          В контексті спірних правовідносин саме на позивача законодавець покладає обов`язок доведення  факту завдання їй моральної шкоди, а також надання доказів на підтвердження  того, що саме рішення відповідача призвело до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
          Судом першої інстанції правильно зазначено, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй моральних страждань внаслідок прийняття відповідачем рішення, не обґрунтовано розмір моральної шкоди в сумі 10000 грн., а сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
          Тобто, позивачем належним чином не доведено заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, не обґрунтовано розмір такої шкоди, що обумовило правильний висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27.11.2019 р. в справі № 750/6330/17, проте зазначає, що така правова позиція не може бути застосована до спірних правовідносин.
Правовідносини у справі № 750/6330/17 також стосуються питання реалізації особою права на отримання земельної ділянки.
Разом з тим, фактичні обставини в справі № 750/6330/17 відрізняються від обставин в справі, що розглядається.
Так, в справі № 750/6330/17 позивач декілька разів звертався до органу місцевого самоврядування  з вирішення питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідачем допущена бездіяльність в частині належного розгляду  двох заяв особи та надання відповіді неналежним органом.
Саме враховуючи ці обставини, тривалу бездіяльність суб`єкта владних повноважень, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000 грн.
У випадку, що зараз розглядається судом, відповідачем розглянута заява позивача у встановлений законом строк та спосіб, прийняте відповідне рішення.
Тільки скасування судом такого рішення через його необґрунтованість не може бути підставою для стягнення моральної шкоди за відсутності належного обґрунтування позивачем наявності такої шкоди та її розміру.
При цьому суд зазначає, в цьому випадку суд першої інстанції обрав найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права, про який позивач не просив, вийшовши за межі позовних вимог.
Відповідно до частини 1  статті 2 КАС України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Вимога ефективності судового захисту кореспондується зі   статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка  гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України»  (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009)  Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
В цій справі суд першої інстанції обрав  саме такий ефективний спосіб захисту порушеного права  позивача як  з практичної, так і з правової точки зору, який запобігає  повторенню порушення в подальшому.
При цьому суд звертає увагу на те, що Верховним Судом в приведеному рішенні зазначено, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.   
          В цьому випадку судом першої інстанції не лише констатовано порушення прав позивача, а найбільш ефективним способом захищено таке право. 
          Таким чином, суд доходить висновку, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача має повністю відновити права позивача, відповідно, сам по собі факт порушення прав позивача рішенням відповідача, яке скасоване судом, з урахуванням недоведеності позивачем наявності моральної шкоди, не є підставою для стягнення моральної шкоди.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 р. в справі № 340/351/20 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 р. в справі № 340/351/20  за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 20.08.2020 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20.08.2020 р.    
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко