П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  824/228/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Маренич Ігор Володимирович 
          Суддя-доповідач:  Моніч Б.С. 

03 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Моніча Б.С. 
суддів:  Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління  Державної прикордонної служби України  на  рішення   Чернівецького окружного адміністративного суду  від  12 березня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про  визнання бездіяльності протиправною, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У лютому 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за 2014 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 70 календарних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2014 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, невиплату грошової компенсації відпустки, за період з 01 серпня 2018 року до повного фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з ним усіх розрахунків, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, що є порушенням вимог Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Водночас, позивач зазначив, що з урахуванням того, що Чернівецьким прикордонним загоном з часу отримання наказу про звільнення позивача з військової служби і до часу виключення із списків частини повністю не проведено розрахунку при звільненні з військової служби, то останній набув право на стягнення в судовому порядку середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 01 серпня 2018 року до повного фактичного розрахунку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні, як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, невиплата грошової компенсації відпустки, за період з 01 серпня 2018 року до повного фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44."
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав статус учасника бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 20 листопада 2014 року Адміністрацією Державної прикордонної служби України (а.с.15).
Наказом тво начальника НОМЕР_3 прикордонного загону на підставі наказу начальника Західного регіонального управління (I категорії) від 17 липня 2018 року №290-ос виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 17 липня 2018 року підполковника ОСОБА_1 , начальника 2 групи чергових відділу управління службою штабу, звільненого з військової служби у запас Збройних Сил України за пунктом "а" підпункту 2 пункту 2 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с.14).
08 січня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, гарантовані державою, за час проходження військової служби.
30 січня 2020 року листом №11/Р-2 відповідачем повідомлено позивачу, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено та у зв`язку з цим додаткові відпустки, що не надавались учасникам бойових дій, в особливий період не вважаються такими, що є невикористаними (а.с.9).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині визнання протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні, як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 01 серпня 2018 року, адже у 2014 році додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік учасникам бойових дій передбачено не було.
В частині позовних вимог про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, невиплата грошової компенсації відпустки, за період з 01 серпня 2018 року до повного фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби 01 серпня 2018 року не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки. Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у непроведенні 01 серпня 2018 року остаточного розрахунку при звільненні позивача.
Таким чином, суд першої інстанції, зважаючи на допущення протиправної бездіяльності відповідача щодо непроведення 01 серпня 2018 року остаточного розрахунку при звільненні, дійшов до висновку, що вимога позивача щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2018 роки, підлягає задоволенню. 
V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, невиплату грошової компенсації відпустки, за період з 01 серпня 2018 року до повного фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що норми КзПП не розповсюджуються на правовідносини з проходження військової служби, проходження військової служби врегульовано нормами спеціального законодавства.
Окрім того, вказує на те, що військовою частиною 30 березня 2020 року уже виплачена позивачу грошова компенсація за невикористані календарні дні, як учаснику бойових дій.
При цьому, стверджуючи, що сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 роки становить 25268,92 гривні, є більш ніж у десять разів меншою ніж сума середнього заробітку обчислена за показником який зазначений у позовній заяві позивача за час затримки її виплати при звільненні – 263364 гривень. А тому, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових витрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні. 
VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Спірним у цій справі є стягнення на користь позивача коштів за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статтей 116, 117  КЗпП України.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ), згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів звертає увагу, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані  КЗпП України.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Закріплені у ст.ст. 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів вважає за можливе застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Посилання скаржника на приписи п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо), в якій вказується пряма заборона застосування КЗпП України до військовослужбовців, колегія суддів відхиляє та зауважує, що з огляду на наведені вище норми та правову позицію Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними  правовідносинами даній справі,  у зв`язку з тим, що спеціальним законодавством не врегульовано правовідносин, які виникли в межах даної справи, застосуванню підлягає трудове законодавство, а саме приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зауважує, що аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 р. по справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Колегія суддів звертає увагу, що ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 13.05.2020 р. по справі № 810/451/17.
Як встановлено судом, відповідачем при звільненні позивача з військової служби 01 серпня 2018 року не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України.
Разом з тим, відповідно до п. 20  Постанови Пленуму Верховного суду України  N 13 від 24.12.99 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення  заробітної плати  у  зв`язку  із  затримкою  розрахунку  при  звільненні,  що працівникові не були  виплачені  належні  йому  від  підприємства, установи,  організації суми  в день звільнення,  коли ж він у цей день не був на роботі,  - наступного дня  після  пред`явлення  ним роботодавцеві  вимог  про розрахунок,  суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній  заробіток  за  весь  період затримки розрахунку,  а при непроведенні його до розгляду справи - по  день  постановлення  рішення,  якщо  роботодавець  не   доведе відсутності в цьому своєї вини.  Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Зазначене також неодноразово висвітлювалось в рішеннях Верховного суду, зокрема в постанові від 18 червня 2020 року по справі №200/9096/19-а.
Однак, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення  середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, не зробив відповідного розрахунку суми, яка підлягає стягненню з відповідача.
Усуваючи вказаний недолік рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.
Як видно із матеріалів справи, позивачу 30.03.20 виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку , тобто строк затримки розрахунку складає 604 дні.
Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідачем на витребування суду апеляційної інстанції надано розрахунок компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій позивача,  довідку про розмір грошового забезпечення за червень-липень 2020 року та розрахунок середньогоденного розміру грошового забезпечення позивача.
Згідно вказаних розрахунків сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій позивача становить 25653,79 грн., середньоденний розмір грошового забезпечення складає 458,10 грн.
Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить - 276692,40 грн (458,10 х 604 = 276692,40).
Водночас, колегія суддів вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі 25653,79 грн., вищевказані розрахункові суми 276692,40 грн не можна вважати співмірними, оскільки такі значно перевищують суму такої компенсації.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За приписами частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду  від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладені наступні правові висновки: "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні."
Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, датою закінчення проходження позивачем військової служби є 01 серпня 2018 року, а з позовом про нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану  відпустку як учаснику бойових дій, позивач звернувся лише в лютому 2020 року. Тобто, більш ніж через півтора року.
Оскаржуваним рішенням відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.
Відповідно до платіжного доручення №631 від 27.03.2020 відповідачем позивачу перераховано компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, тобто, ще до набрання рішенням законної сили.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 25700 грн.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати у відповідній частині, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції в частині, ухвалити в скасованій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління  Державної прикордонної служби України задовольнити  частково.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, невиплату грошової компенсації відпустки, за період з 01 серпня 2018 року до повного фактичного розрахунку, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44."
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути із Військової частини НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні в сумі 25700 (двадцять п`ять тисяч сімсот) гривень.
В решті рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі № 824/228/20-а - залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 
Постанова суду складена в повному обсязі  03 серпня 2020 року.

Головуючий	 	 	Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.