справа № 761/47341/19                                              головуючий у суді І інстанції Мазур Ю.Ю.
провадження № 22-ц/824/5460/2020         суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В., Нежури В.А.,  	
з участю секретаря	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на ухвалу Голосіївського районного суду  м. Києва від 21 січня 2020 року про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 до Акціонерного  товариства «Банк Форвард», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко  Наталія Миколаївна, приватний  виконавець  виконавчого  округу  міста  Києва Павелків  (Вольф) Тетяна Леонідівна  про визнання  виконавчого напису таким, що  не  підлягає виконанню,-
 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 482, вчинений 20.09.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М.. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2019, позовну заяву ОСОБА_1 передано на розгляд Голосіївського районного суду м. Києва. В січні 2019 вищезазначена цивільна справа надійшла на адресу Голосіївського районного суду м. Києва. Разом із поданням позовної заяви, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення, на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., вчиненого 20.09.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 482. 
Заява обґрунтована тим, що 20.09.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. було вчинено виконавчий напис та зареєстровано в реєстрі за № 482. Вищезазначений виконавчий напис приватним нотаріусом вчинено з порушенням Закону України «Про нотаріат», а саме: виконавчий напис вчинено на підставі документу, на підставі якого не передбачено вчинення виконавчого напису; приватним нотаріусом не дотримано вимоги безспірності заборгованості; виконавчий напис вчинено на підставі документу, право вимоги за яким минуло. Разом з тим, 30.10.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60454494, а тому є загроза примусового стягнення за виконавчим листом до вирішення судом справи по суті. Зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у вказаній справі, оскільки ймовірні труднощі щодо повернення стягнутих коштів у разі задоволення позову.
Ухвалою Голосіївського районного суду  м. Києва від 21 січня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 
Не погоджуючись з ухвалою,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити заяву. При цьому, апелянт зазначає, що судом застосовано норми процесуального права, що не відповідають змісту заяви  позивача, описова частина ухвали суперечить мотивувальній. Вважає, що суд посилається на не релевантне законодавство, не врахував наявність підстав для забезпечення позову, визначених чинним цивільно-процесуальним законодавством. 
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Апелянт та його представник в судовому засіданні просили апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду  першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
 
Інші учасники  справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
 
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не наведено будь-яких підстав необхідності забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса. Крім того, позивачем не наведено обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в подальшому. 
Колегія суддів з вказаним висновком в повній мірі погодитися не може, враховуючи наступне.
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується  боржником у судовому порядку.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
         Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки суд не врахував, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, оскільки на даний час відкрито виконавче провадження за оскаржуваним  виконавчим написом нотаріуса,  по якому  здійснюються процесуальні дії щодо звернення стягнення на заробітну плату позивача, а обраний позивачем вид забезпечення позову є співмірний із предметом позову та безпосередньо передбачений п.6 ч.1 ст. 150 ЦПК України. 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
         За таких обставин, ухвала суду першої інстанції про відмову у  забезпеченні позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог заяви.
При цьому колегія суддів враховує також те, що забезпечення позову вживається судом не лише з метою уникнення істотного  ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, а і задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Голосіївського районного суду  м. Києва від 21 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
 
Зупинити стягнення на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М., вчиненого 20.09.2019, зареєстрованого в реєстрі за № 482. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                           С.В. Лівінський

          В.А. Нежура