КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/11171/2020             
                                      
                                         П О С Т А Н О В А
 
                                І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
                 м. Київ                                                                                       Справа № 756/2933/20

03 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                        - Борисової О.В.
                                   - Левенця Б.Б.
при секретарі            - Масловській К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1   на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Андрейчука Т.В., в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
 
28 лютого 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням.
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що 23 лютого 1993 року на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ЗАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод", правонаступником якого є ПАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод", ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття сім`єю з двох осіб кімнати АДРЕСА_1 . У вказаній кімнаті вони зареєстровані.
Разом з тим, з моменту заселення і до сьогодні вони постійно мешкають в кімнаті № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку, а не в кімнаті № НОМЕР_2 , яку займають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене, просили суд визнати за ними та за їх неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 право користування кімнатою АДРЕСА_2 .
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня  2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житлового приміщенням відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 31 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року скасувати  та ухвалити нове судове рішення  про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції  ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.
Посилалась на те, що учасниками справи визнано, що позивачі хоча й зареєстровані в гуртожитку, в кімнаті   АДРЕСА_1 , проте фактично користуються кімнатою НОМЕР_1 площею 18,7 кв.м. цього ж будинку, а треті особи по справі : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані в кімнаті № НОМЕР_1 , а фактично проживають в кімнаті № НОМЕР_2 .
 Вказує  на те що, відмовляючи у задоволенні їх позову  про визнання за ними права користування  кімнатою АДРЕСА_2 , суд першої інстанції посилався на те, що згідно вимог п.19 Примірного положення про гуртожитки забороняється самовільно переселятися з одного приміщення в інше, проте  суд не врахував, що вказана норма не може бути застосована у даному випадку, оскільки жодного самовільного переселення не відбувалося, і факт того, що номери кімнат переплутані став відомим тільки після інвентаризації 22.02.2019 року. 
Звертала увагу на те, що на момент вселення до гуртожитку у 1993 році, кімнати не були пронумеровані, тому вони поселилися в ту кімнату, яку їм визначили в адміністрації гуртожитку на підставі ордеру.
Після встановлення факту невідповідності номерів кімнат, гуртожиток було передано до комунальної власності територіальної громади м. Києва та до сфери управління Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації. На сьогоднішній день, кімнати гуртожитку приватизуються їх користувачами, однак факт невідповідності номеру кімнати в якій вони проживають, номеру кімнати, зазначеної у ордері,  не дає можливості їй та членам її сім`ї, належним чином скористатися своїми правами та приватизувати саме те приміщення, де вони фактично проживають, а саме: кімнату АДРЕСА_2 .
Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Представник відповідача Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації - Бондаренко Яна Юріївна та третя особа ОСОБА_4 також підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Представник відповідача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» та третя особа   ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому  колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23 лютого 1993 року на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ЗАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод" ОСОБА_2 було   видано ордер на право заняття сім`єю в складі двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дружина), кімнати   АДРЕСА_1   (а.с. 4). 
Вказаний ордер є чинним, ніким не оскаржений та не визнаний недійсним.
22 січня 1999 року місце проживання позивачів було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання в паспортах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 5-8).
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 26 серпня 2004 року.
Також судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2003 року за спільним рішення адміністрації та профспілкового комітету ЗАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод" ОСОБА_3 було видано ордер на право заняття сім`єю з двох осіб кімнати АДРЕСА_2 .
На підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.01.2017 року №23 «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж Публічного акціонерного товариства « Київський суднобудівний-судноремонтний завод» на АДРЕСА_5» прийнято розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24.09.2019 року №1690 «Про затвердження акта приймання-передачі гуртожитку на АДРЕСА_5 до комунальної власності територіальної громади міста Києва та до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації.
13 січня 2017 року виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано розпорядження №23, яким прийнято безоплатно гуртожиток ПАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод" (м. Київ, АДРЕСА_5) до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передано його до сфери управління Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації.
Згідно розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.01.2019 року №667 «Про внесення змін до розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 31 січня 2015 року №41» жилий будинок АДРЕСА_5 до сфери управління Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації  та закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва".
З протоколу засідання робочої комісії по інвентаризації житлових приміщень, документів на право поселення та проживання, а також реєстрації місця проживання мешканців гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 від 22 лютого 2019 року вбачається, що в результаті проведеної роботи виявлено, зокрема те, що в основному, кімнати заселені у відповідності з наданими ордерами, за виключенням: наймач ОСОБА_3 згідно з ордером займає кімнату № НОМЕР_1 , а фактично мешкає в кімнаті НОМЕР_2 ; наймач ОСОБА_2 згідно з ордером займає кімнату НОМЕР_2 , а фактично мешкає в кімнаті НОМЕР_1 ; наймач ОСОБА_6 згідно з ордером займає кімнату НОМЕР_4 , а фактично мешкає в кімнаті НОМЕР_4 ; наймач ОСОБА_7 згідно з ордером займає кімнату НОМЕР_4 , а фактично мешкає в кімнаті НОМЕР_4 ; наймач ОСОБА_8 згідно з ордером займає кімнату НОМЕР_5 , а фактично мешкає в кімнаті НОМЕР_6 ; наймач ОСОБА_9 згідно з ордером займає кімнату НОМЕР_6 , а фактично мешкає в кімнаті НОМЕР_5 . (а. с. 48)
Таким чином, у результаті проведеної інвентаризації було з`ясовано, що ОСОБА_2 та члени його сім`ї фактично займають кімнату АДРЕСА_2 ,  а ОСОБА_3 з сім`єю фактично займають кімнату АДРЕСА_1 .
Звертаючись до  суду з даним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що з моменту заселення і до сьогодні вони постійно мешкають в кімнаті № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку, а не в кімнаті № НОМЕР_2 , яку займають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому  просили суд визнати за ними та за їх неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 право користування кімнатою АДРЕСА_2 .
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житлового приміщенням,  суд першої інстанції послався на те, що позивачами не надано доказів, які б засвідчували, що адміністрацією та профспілковим комітетом ПАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод" ухвалювалось рішення про переселення позивачів до кімнати  АДРЕСА_2 та видачу їм нового ордеру на це приміщення,  та що  вони  правомірно займають вказану кімнату, а тому підстави для визнання за позивачами права користування кімнатою АДРЕСА_2 , відсутні.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права, з наступних підстав.
Так, згідно зі ст.127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Відповідно до положень ч.2 ст. 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
В ст.129 ЖК Української РСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Відповідно до ст.130 ЖК Української РСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
 Аналогічні норми передбачені пунктами 9 та 10 Примірного положення про гуртожитки, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 03 червня 1986 року № 208 «Про затвердження Примірногоположення про гуртожитки».
У пункті 19 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що переселення в разі необхідності, громадян з одного приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету і комітету комсомолу з видачею нового ордеру. Також даний пункт визначає, що мешканцям гуртожитку забороняється самовільно переселятися з одного приміщення в інше.
Таким чином, житлове законодавство України пов`язує виникнення права на користування жилим приміщенням в гуртожитках виключно з отриманням ордеру, який є єдиною підставою для вселення на жилу площу гуртожитку.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що відповідно до  ордеру від 23 лютого 1993 року, виданого  на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ЗАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод" ОСОБА_2 було  надано право  зайняття сім`єю в складі двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дружина), кімнати   АДРЕСА_1 , у вказаній кімнаті вони  зареєстровані.  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надано  належних та допустимих доказів на підтвердження того, що адміністрацією та профспілковим комітетом ПАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод" ухвалювалось рішення про  їх переселення з кімнати НОМЕР_2  до кімнати АДРЕСА_2 та  про видачу їм нового ордеру на це приміщення та щодо правомірності  зайняття  ними  кімнати № НОМЕР_1 .
Доводи  апеляційної скарги про те, що учасниками справи визнано, що позивачі, хоча і зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1 , проте фактично користуються кімнатою НОМЕР_1 площею 18,7 кв.м. в цьому ж будинку, та після проведення інвентаризації сплачують комунальні послуги саме по кімнаті № НОМЕР_1 ,  колегія суддів відхиляє, так як єдиною правовою підставою для вселення  в жиле приміщення  є ордер. З наданої позивачами  копії ордеру  вбачається, що 23 лютого 1993 року на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ЗАТ "Київський суднобудівний - судноремонтний завод" ОСОБА_2 було   видано ордер на право заняття сім`єю в складі двох осіб: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дружина), кімнати   АДРЕСА_1  . Вказаний ордер є чинним, ніким не оскаржений та не визнаний недійсним. 
Безпідставними є доводи скарги про те, що на момент вселення до гуртожитку у 1993 році, кімнати гуртожитку не були пронумеровані й вони поселилися в ту кімнату, яку їм визначили в адміністрації гуртожитку на підставі ордеру, а тому жодного самовільного переселення  з кімнати НОМЕР_2 в кімнату №  НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_5 позивачами не здійснювалось, а про  невірність нумерації кімнат  їм стало відомо лише  після інвентаризації 22.02.2019 року, так як у  наданому  позивачам ордері № 16 від 23 лютого 1993 року, який є єдиною підставою для вселення у житлове приміщення, чітко зазначено номер  кімнати  АДРЕСА_1 , а тому кімнати гуртожитку  були пронумеровані, ордер був виданий  позивачам і їм було відомо  про  отримання у користування  саме кімнати під АДРЕСА_1 .  
Вказані доводи апеляційної скарги не можуть підтверджувати законність користування позивачами кімнатою АДРЕСА_2 , оскільки єдиною законною підставою для вселення в гуртожиток та переселення в іншу кімнату гуртожитку є ордер, а позивачі такого документу щодо надання їм у користування  спірної кімнати № НОМЕР_1 суду не надали.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовим висновком, що міститься в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №711/2810/16-ц.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за позивачами права користування кімнатою АДРЕСА_2 .       
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст судового рішення складено 04 вересня 2020 року.

Головуючий:                                              Судді: