ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3223/20 Справа № 411/6735/12 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 411/6735/12

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року, яке постановлено суддею Ніколенко Д.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2012 року позивач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі ТВБВ І типу № 10003/0407 філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі - АТ «Державний ощадний банк України»), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 04 червня 2008 року Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії Інгулецьке відділення № 7857 ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», згідно Договору № 5141, надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 69 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19 % річних. У відповідності до договору, відповідач зобов`язаний щомісяця, рівними частинами в сумі 1916 грн., не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення суми заборгованості за кредитом, сплачувати відсотки та інші платежі за договором. 
04.06.2008 року з ОСОБА_1 було укладено Договір застави майна № 5141, за яким, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, він передав в заставу сільськогосподарську техніку - агрегат дисковий ґрунтообробний АГБ-5,6, 2008 року випуску, заводський № 04-11263 , реєстраційний № 04-11263 .
Відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість за кредитом, станом на 12.07.2012 року, у розмірі 69 000 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.
Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 листопада 2012 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк» заборгованість по кредитному договору, станом на 12.07.2012 року, в розмірі 69 000 гривень, а також 690 грн. судового збору.
Ухвалою Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року заочне рішення суду від 14 листопада 2012 року скасовано.
Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ «Державний ощадний банк України», просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та ухвалення рішення, яке ґрунтується не на належних та допустимих доказах, а на припущенні суду про те, що в рамках кримінального провадження № 12013040770000056 від 05.01.2013 року було проведено почеркознавчу експертизу, висновками якої підтверджено те, що підпис у спірному договорі вчинено не відповідачем.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «Державний ощадний банк України» - адвоката Глазунову А.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, відповідача ОСОБА_1 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 вересня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір № 5141 про надання кредиту на суму 69 000 грн. під 19 % річних (т.1 а.с. 6-7). 
Відповідно до умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний був щомісяця, рівними частинами в сумі 1916,00 грн., не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення суми заборгованості за кредитом, сплачувати відсотки та інші платежі за договором (т. 1 а.с. 6-7). 
04 червня 2008 року ОСОБА_1 було підписано договір застави майна № 5141, за яким, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, він передав в заставу предмет застави, а саме: сільськогосподарську техніку - агрегат дисковий ґрунтообробний АГБ-5,6, 2008 року випуску, заводський № 04-11263 , реєстраційний № 04-11263 (т. 1 а.с. 8-10).
Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти заявлених позовних вимог, послався на те, що він не підписував Кредитний договір № 5141 від 04 вересня 2008 року та вказав на те, що в рамках кримінального провадження № 12013040770000056 від 05.01.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , проводилась почеркознавча експертизи, яка встановила факт підробки підпису ОСОБА_1 по вказаному вище кредитному договору.
На виконання ухвали Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.10.2019 року, позивачем надано повідомлення від 19.11.2019 року № 103.20-12/1-1992, відповідно до якого в рамках кримінального провадження №12013040770000056 від 05.01.2013 року до обвинуваченої ОСОБА_2 пред`явлено цивільний позов з відшкодування матеріальної шкоди по позичальнику ОСОБА_1 в сумі 69 000,00 грн. 
Відмовляючи в   задоволенні позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України»    до    ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що   відповідач заперечує підписання Кредитного договору № 5141 від 04 червня 2008 року, а відтак і заборгованість по ньому, оскільки в 2013 році, в рамках кримінального провадження № 12013040770000056 від 05.01.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , з метою встановлення оригінальності підпису ОСОБА_1 по вказаному вище кредитному договору було проведено почеркознавчу експертизу, яка встановила факт підробки підпису, та яка не була надана суду відповідачем ОСОБА_1 , оскільки його не було залучено до участі у кримінальній справі у якості потерпілого. Разом з тим, позивачем надано суду повідомлення від 19.11.2019 року за вихідним № 103.20-12/1-1992, відповідно до якого, в рамках кримінального провадження № 12013040770000056 від 05.01.2013 року, АТ «Державний ощадний банк України» пред`явлено до обвинуваченої ОСОБА_2 цивільний позов з відшкодування матеріальної шкоди по позичальнику ОСОБА_1 в сумі 69 000,00 грн., що було розцінено судом першої інстанції, як визнання банком факту не укладення відповідачем ОСОБА_1 . Кредитного договору № 5141 від 04 вересня 2008 року про надання кредиту на суму 69 000 грн., у зв`язку з чим суд прийняв, як належні докази у справі, доводи сторони відповідача щодо наявності в рамках кримінального провадження № 12013040770000056 від 05.01.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_2 , почеркознавчої експертизи, яка встановила факт підробки підпису ОСОБА_1 по спірному кредитному договору та відмовив у задоволенні заявлених позовних вимог з цих підстав.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.
Відповідно до статтей 11 та 509 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів та мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 207 ЦК  України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 627 ЦК  України проголошено свободу договору, а саме: сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).
Як передбачено статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Висновки суду про не отримання відповідачем коштів за кредитним договором та не підписання останнім зазначеного договору є такими, що зроблені на припущеннях, оскільки лише експерт може надати відповідь на питання, чи належить підпис  позичальника ОСОБА_1 , який вчинений у кредитному договорі саме відповідачу у справі, а без встановлення цих обставин, рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала  встановленню обставина чи підписував відповідач указаний договір.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно висновку експерта №58/04-230 від 12 грудня 2013 року, в рамках кримінального провадження № 12013040770000056 від 05.01.2013 року, підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в документі «Кредитний договір №5141 від 04 вересня 2008 року» в пункті «підпис Позичальника», пункті « ОСОБА_1 », виконані ОСОБА_1 ; підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані в документі «Договір застави майна від 04 вересня 2008 року» в пункті «Заставодавець» та в пункті «ОСОБА_1», виконані ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 211-234).
Доказів, які б спростовували висновки експерта, матеріали справи не містять.
Відповідач ОСОБА_1 , будучи присутнім особисту в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, клопотань щодо проведення повторної почеркознавчої експертизи не заявляв, справжність підписів на зазначених документах не спростував.
Таким чином, колегія суддів вважає встановленим той факт, що відповідач ОСОБА_1 особисто уклав, як Кредитний договір №5141 від 04 вересня 2008 року, так і Договір застави майна від 04 вересня 2008 року.
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до  ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України,  за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом.
Частина перша статті  1049, ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачають, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу.
Стаття 1054 ЦК України передбачає, що  за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Зі змісту укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та відповідачем  ОСОБА_1  Кредитного договір № 5141 від 04 серпня 2008 року вбачається, що Банк надає позичальникові готівкою кредит в розмірі 69 000 гривень на умовах його повернення не пізніше 04 червня 2011 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,00% річних, для здійснення оплати нового транспортного засобу за договором купівлі-продажу від 04 червня 2008 року.
Згідно Договору купівлі-продажу від 04 червня 2008 року, ОСОБА_1 придбав агрегат дисковий ґрунтообробний АГБ-5.6, 2008 року випуску, заводський № 04-11263 , реєстраційний № 04-11263 .
04 червня 2008 року ОСОБА_1 було підписано договір застави майна № 5141, за яким, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором №5141 від 04 серпня 2008 року, він передав в заставу сільськогосподарську техніку - агрегат дисковий ґрунтообробний АГБ-5.6, 2008 року випуску, заводський № 04-11263 , реєстраційний № 04-11263 , який належить йому на підставі Договору-купівлі-продажу від 04 червня 2008 року (т. 1 а.с. 8-10).
Таким чином, свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредит в розмірі 69 000,00 грн., тоді як останній допустив порушення виконання взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 69 000,00 грн.
  Колегією суддів перевірено розрахунок  розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками, наданий позивачем (т. 1 а.с. 15) та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами Кредитного договору №5141 від 04 серпня 2008 року, який підписано сторонами та який є чинним, а тому позичальник має зобов`язання повернути отримані кредитні кошти у розмірі 69 000,00 грн.
Відповідачем ОСОБА_1 розрахунку позивача не спростовано та власного розрахунку заборгованості суду не надано.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального і процесуального права, згідно п.п. 3,4  ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про задоволення позовних вимог   Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У зв`язку з чим, з відповідача  ОСОБА_1   на користь АТ «Державний ощадний банк України» підлягає стягненню судовий збір 1 725,00 грн., пропорційно до задоволених вимог. 
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задовольнити.
Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 листопада 2019 року- скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 5141 від 04 вересня 2008 року, станом на 12 липня 2012 року, в сумі 69 000 (шістдесят дев`ять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Дніпропетровського обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», судові витрати у розмірі 1 725 (одна тисяча сімсот двадцять п`ять) гривень 00 (нуль) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 серпня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: