ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«05» жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 643/6946/17-ц

провадження № 22ц/818/3766/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Яцини В.Б., 
учасники справи: 
позивачка –  ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року в складі судді Харченко А.М.
в с т а н о в и в:
У травні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власницею нежитлових приміщень першого поверху № І, ІІ, ІV, V, Vа, Vб, VІ, VІІ, VІІІ, ІХ, Х, ХІ загальною площею 133,00 кв м в житловому будинку літ «А-5» по АДРЕСА_1 .

Зазначила, що 01 березня 2017 року сталася аварійна ситуація з вини мешканців квартири АДРЕСА_2 , розташованої на другому поверсі будинку, наслідком якої сталося залиття вказаних нежитлових приміщень гарячою водою.

Вказала, що факт залиття зафіксований актом, який складений комісією дільниці № 30 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» 02 березня 2017 року за підписом майстра дільниці № 30 ОСОБА_3 та інженера дільниці ОСОБА_4 .

Внаслідок залиття зафіксовано наступні пошкодження: у приміщенні ІV: на стелі маються сліди залиття загальною площею 3,6 кв м, мається часткове відшарування шпалер на стіні та сліди залиття загальною площею 3,5 кв м; у приміщенні V: на стелі маються сліди залиття загальною площею 0,5 кв м, мається часткове відшарування шпалер на стіні та сліди залиття загальною площею 3,1 кв м; у приміщенні VІІ: на стелі маються сліди залиття загальною площею 1,5 кв м, мається часткове відшарування шпалер на стіні та сліди залиття загальною площею 3,5 кв м.

Із інформації, наданої Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» у листі № 76/28/18 від 27 березня 2017 року вбачається, що на виклик з міської диспетчерської служби 01 березня 2017 року щодо течі води в квартирі АДРЕСА_2 виїхали спеціалісти Московської філії підприємства та було локалізовано течу шляхом перекриття запірної арматури на стояку, від якого функціонують рушникосушильники у квартирах другого під`їзду будинку. У ході обстеження квартири АДРЕСА_2 виявлено, що у невизначений час стояк рушникосушильника замінений на пластиковий невідомими особами без узгодження з Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі». Рушникосушильник відсутній, в місцях приєднання рушникосушильника встановлені пластикові глушки, одну з яких розірвало, внаслідок чого відбулося витікання з трубопроводу опалення. Власником квартири АДРЕСА_2 були надані бронзові заглушки, які 01 березня 2017 року встановлені замість пластикових, після чого функціонування стояка рушникосушильника по квартирам АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 було відновлено.

Вважала, що аварійна ситуація 01 березня 2017 року сталася з вини мешканців квартири АДРЕСА_2 .

Посилалася на те, що вартість завданих їй матеріальних збитків згідно локального кошторису висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 2942 від 27 березня 2017 року складає 13 847,00 грн. Однак, відповідач відшкодувати витрати на необхідний ремонт у добровільному порядку не бажає.

Зазначила, що оскільки залиття приміщення, яке належить їй, сталося внаслідок протікання води у місці приєднання рушникосушильника у квартирі відповідача, тобто після точки розподілу встановленої умовами типового договору, обов`язок по відшкодуванню завданої залиттям матеріальної та моральної шкоди лежить на власникові квартири відповідача.

Вказала, що неправомірними діями відповідача їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює у 2000,00 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 13 847,00 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 2000,00 грн, а також понесені судові витрати: за сплату судового збору в розмірі 1280,00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн, витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 4989,60 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 13 847,00, витрати по оплаті експертного будівельно-технічного дослідження в сумі 4989,60 грн, а всього 18 836,60 грн, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1280,00 грн, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 2000,00 грн, а всього 3280,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.

Зазначив, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, зокрема, не звернув увагу на те, що позивачка до нього не зверталась, не намагалась вирішити питання мирним шляхом та навіть не повідомила його, що буде звертатися до суду. Вважав, що оскільки протиправність в його діях відсутня, не має місце причинно-наслідкового зв`язку між його діями і самим фактом затоплення, заподіяної шкоди, відповідачами повинні бути Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» та Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»; що ремонт стояку проводився не за його власним бажанням, а балансоутримувачем будинку, тому у нього не було підстав не допускати до стояка тепломережі балансоутримувача будинку, який є власником цього стояка; що акт комісійного обстеження № 28 від 02 березня 2017 року не відповідає вимогам, викладеним у Правилах, оскільки в ньому не зазначені конкретні причини залиття квартири, особи, які допустили таке залиття, особа власник (наймач, орендар) квартири, що зазнала шкоди та інші необхідні для такого документа реквізити, тому цей акт не може бути належним і допустимим доказом заподіяння ним майнової шкоди; що жодного фото до висновку експертно-технічного дослідження не додано та експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу недостовірних відомостей, тому у висновках зазначено лише вірогідну вартість матеріального збитку; що відводи стояків не були облаштовані ні засобами обліку, ні засобами регулювання, і, отже, точки розподілу не були конкретизовані, таким чином відвід стояку не може бути точкою розподілу; що відповідальність за стан стояка, відводів та засобів регулювання на момент затоплення 01 березня 2017 року покладено на Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» та Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»; що дільницею № 30 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» не був здійснений контроль за технічним станом стояка, не була проведена своєчасно підготовка стояка до експлуатації в осінньо-зимовий період, не здійснено технічне обслуговування стояка, тому стояк був не в належному технічному стані; що позивачка не довела докази завдання їй і моральної шкоди. Зазначив щодо судових витрат те, що попереднього розрахунку суми витрат з повним роз`ясненням відповідно до чинного законодавства та квитанції згідно книг доходів та витрат про їх сплату позивачка не надавала до суду, матеріали справи не містять ордеру адвоката та договору з ним. 

Разом з апеляційною скаргою надано заяву про виклик свідків, яку залишено без задоволення на підставі статей 367, 78 ЦПК України.

09 липня 2020 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що апеляційна скарга є необгрунтованою, оскільки вина мешканців квартири АДРЕСА_2 та розмір завданої їй майнової та моральної шкоди доведено належними та допустимими доказами. 

27 липня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшли заперечення на відзив, в яких він зазначив, що позивачка не спростувала його тверджень та аргументів, викладених в його апеляційній скарзі, та навів ті самі доводи, якими він обгрунтовує апеляційну скаргу.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачкою доведено заподіяння майнової шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, що полягали у самоправному, без погодження та залучення спеціалістів з експлуатуючої організації, проведенні робіт з переобладнання каналізаційних мереж, які спричинили залиття нежитлових приміщень позивачки. Також, позивачкою на підставі належних та допустимих доказів доведено розмір заподіяної майнової шкоди, надано докази на понесення витрат з оцінки розміру завданої шкоди. Врахувавши обставини спричинення моральної шкоди, суд дійшов висновку, що моральна шкода у розмірі 2000,00 грн відповідає вимогам розумності та справедливості. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власницею нежитлових приміщень першого поверху № І, ІІ, ІV, V, Vа, Vб, VІ, VІІ, VІІІ, ІХ, Х, ХІ загальною площею 133,0 кв м в житловому будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_1 (а. с.10).

Власником квартири АДРЕСА_3 , яка розташована на другому поверсі є ОСОБА_2 (а. с.48).

02 березня 2017 року складено акт обстеження № 28, в складі комісії майстра дільниці № 30 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» Мартиненко І.І., інженера дільниці № 30 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» Голодних А.В., який затверджено начальником дільниці № 30 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про те, що нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 розташоване на першому поверсі житлового будинку. Згідно технічного паспорту приміщення ІV (33,6 кв м) на стелі маються сліди залиття загальною площею 3,6 кв м, на стінах мається часткове відшарування шпалер та сліди залиття загальною площею 3,5 кв м. В приміщенні V (11,2 кв м) на стелі маються сліди залиття загальною площею 0,5 кв м, на стінах мається часткове відшарування шпалер та сліди залиття загальною площею 3,1 кв м. В приміщенні VІІ (19,1 кв м) на стелі маються сліди залиття загальною площею 1,5 кв м, на стінах мається часткове відшарування шпалер та сліди залиття загальною площею 3,5 кв м. Квартиру АДРЕСА_2 , яка знаходиться над приміщеннями № ІV, V, VІІ на другому поверсі обстежити не вдалося можливим через відсутність мешканця, залиття відбулося імовірно через течу труби внутрішньоквартирної розводки центрального опалення в квартирі АДРЕСА_2 . На момент обстеження мережі центрального опалення, холодного водопостачання, водовідведення та електропостачання знаходяться в задовільному стані, течі немає (а. с.8).

Як вбачається з повідомлення від 27 березня 2017 року Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» № 76/28/18, 01 березня 2017 року о 13-47 годині з міської диспетчерської служби «15-62» до підприємства надійшла заявка від мешканців квартир АДРЕСА_5 та № 9 житлового будинку АДРЕСА_1 щодо течі води в квартирі АДРЕСА_2 . Спеціалістами Московської філії підприємства витікання було локалізовано шляхом перекриття запірної арматури на стояку, від якого функціонують рушникосушильники у квартирах другого під`їзду будинку. У ході обстеження квартири АДРЕСА_2 виявлено, що у невизначений час стояк рушникосушильника замінений на пластиковий невідомими особами без узгодження з Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі». Рушникосушильник відсутній, в місцях приєднання рушникосушильника встановлені пластикові глушки, одну з яких розірвало, внаслідок чого відбулося витікання з трубопроводу опалення. 01 березня 2017 року були встановлені бронзові глушки замість пластикових, після чого функціонування стояка рушникосушильника по квартирам АДРЕСА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 було відновлене (а. с.9).

Із висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 2942, складеного 27 березня 2017 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса вбачається, що вірогідна вартість матеріального збитку, завданого залиттям приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 складає 13 847,00 грн. Вартість складеного висновку становить 4989,60 грн (а.с.11, 12-17).

31 березня 2017 року Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» складено акт обстеження мережі теплоспоживання житлового приміщення № 175/5264 квартири АДРЕСА_3 , яким встановлено, що через квартиру АДРЕСА_2 проходить три стояка опалення, один з них пластиковий O20; встановлені три чавунні батареї; на підвідному трубопроводі встановлений хомут. Пластиковий стояк O20 мм опалення проведено невідомими особами без узгодження з Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі». Працівникам підприємства був проведений пластиковий трубопровід Р№16бар по підлозі в технологічну шахту і в технічне підпілля. Трубопроводи знаходяться в робочому стані, на момент обстеження течі немає. Станом на 24 лютого 2017 року пластиковий стояк O20 мм був встановлений (а.с.72,109).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до частини другої статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положень частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 383 ЦК України встановлено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Частиною третьою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушенні, має право на відшкодування заданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Так, відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Матеріали справи свідчать про те, що нежитлові приміщення позивачки були залиті власником квартири АДРЕСА_2 , оскільки на стояку, заміненого на пластиковий невідомими особами і в невизначений час, рушникосушильник був відсутній, в місцях приєднання рушникосушильника встановлені пластикові глушки невідомими особами, одну із яких розірвало, внаслідок чого відбулося витікання з трубопроводу опалення.

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» та Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» не надавали згоди на заміну стояку рушникосушильника на пластиковий, а також зняття рушникосушильника в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу.

Повноваження на здійснення функцій по контролю за діями власників квартир у їх власних квартирах у Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» та Комунального підприємства «Жилкомсервіс» відсутні.

Тобто, причиною аварії стало несанкціоноване втручання власником квартири АДРЕСА_2 у систему теплопостачання будинку.

Отже, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи спростовують твердження відповідача стосовно відсутності його вини у залитті нежитлових приміщень позивачки, як і посилання на факт ремонту стояку балансоутримувачем будинку. 

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведення позивачкою на підставі належних та допустимих доказів завдання шкоди її майну внаслідок неправомірних дій відповідача із заміни стояку без залучення спеціалістів Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» та зняттю рушникосушильника, а також доведено розмір спричиненої майнової шкоди у розмірі 13 847,00 грн та витрат, понесених у зв`язку з її спричиненням.

Натомість відповідачем не надано доказів, що свідчать про відсутність його вини у завданні такої шкоди, як і не спростовано її розмір. Такі встановлені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку про покладення на відповідача, власника квартири з якої відбулося залиття, обов`язку з відшкодування шкоди, оскільки власність зобов`язує (статті 319 ЦК України).

За правилами, передбаченими статтями 16, 23 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ,  заподіяних  фізичній  чи  юридичній  особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Тобто, необхідно з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Із роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями вбачається, що відповідно до статті 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому необхідно з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. 

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Матеріали справи свідчать про те, що саме діями відповідача позивачці спричинені моральні страждання, оскільки вона вимушена була докладати зусилля для відновлення звичних умов життя, ліквідовувати наслідки залиття, звертатися до державних установ за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн, суд першої інстанції врахував значні незручності, дискомфорт, заподіяні  ОСОБА_1  у зв`язку із залиттям належних їй нежитлових приміщень, тому доводи  ОСОБА_2  щодо недоведеності позивачкою завдання їй моральної шкоди колегія суддів не приймає.

Доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі та запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2  не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Припущення відповідача та показання свідків, на які весь час посилається відповідач, є не допустимими доказами обставин залиття квартири.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі і 2000,00 грн, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу. 

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи представництво інтересів ОСОБА_1 у даній справі здійснював адвокат Бородін С.М., який діяв на підставі договорів про надання юридичної допомоги від 07 червня 2017 року, 22 травня 2017 року (а.с.31-32, 38-39). Також, матеріали справи містять копію квитанції № 12 від 20 червня 2017 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Бородіну С.М. 2000,00 грн (а.с.40)
Проте, оригіналів платіжних документів, акту прийому-передачі наданих послуг, детального розрахунку витрат на правову допомогу із зазначенням конкретних вчинених дій та часу, витраченого на надання правової допомоги до суду не надано, що свідчить про відсутність належних та допустимих доказів здійснених витрат.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу по суті залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 – задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2020 року – змінити, скасувавши його в частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката у розмірі 2000,00 грн.

Розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат в загальній сумі 3280, 00 грн зменшити до 1280,00 грн.

В іншій частині рішення суду – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                А. В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.