ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 683/3332/19
Провадження № 22-ц/4820/1121/20

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Шевчук Ю.Г.,
 
за участю сторін,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2020 року (суддя Цішковський В.А.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 липня 2001 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . З моменту купівлі квартири її сім`я постійно проживає у вказаному житлі. Проте, їй стало відомо, що у квартирі крім членів її сім`ї значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2 , як член сім`ї попереднього власника квартири, з яким вона взагалі не знайома. З моменту придбання нею квартири, відповідач жодного разу у ній не з`являвся, будь-яких речей відповідача в квартирі немає. Разом з тим, реєстрація відповідача у вказаній квартирі створює позивачці перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй майном. Добровільно знятись з реєстрації у вказаній квартирі ОСОБА_2 не бажає, а тому вона як власник нерухомого майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2020 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем з урахуванням положень частини 2 статті 405 ЦК України не надано доказів щодо відсутності відповідача в спірній квартирі без поважних причин понад один рік.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності доказів непроживання в спірній квартирі відповідача понад один рік. Судом першої інстанції проігноровано ряд обставин: змінився власник спірної квартири, з моменту придбання квартири позивачкою, відповідач понад вісімнадцять років взагалі не цікавився нею, будь-яких речей його в спірній квартирі немає.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував проти доводів апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 1,3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах матеріального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру у неї виникло на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2001 року, укладеного між покупцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_4 . 
Із довідки виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 26.11.2019 року №11054. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що в квартирі     АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 
Згідно довідки Баглаївської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області від 20.01.2020 року №16, ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 без місця реєстрації.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2014 року на праві власності належить жиле приміщення секція АДРЕСА_3 .
Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Разом з тим, вирішуючи спір та встановивши, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2001 року є новим власником квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, а був членом сім`ї попереднього власника спірної квартири та помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 405 ЦК України. За встановлених судом фактичних обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України.
У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158 цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок та в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. 
Встановивши, що право користування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 було похідним від прав колишнього власника квартири, членом сім`ї якого він був, наявність у відповідача іншого житла, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовну заяву, визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_4 . 
Зважаючи на зазначене, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено при неповно з`ясованих обставинах справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове.
Позов задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 червня 2020 року.

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

                                                                               А.В. Купельський

                                                                               О.І. Ярмолюк