Ухвала        
30 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 336/3716/19
провадження № 61-5687ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А.,                Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Валька Віталія Сергійовича, на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат»               (далі - ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат») про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивовано тим, що він з 01 липня 2017 року працював у                                  ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на посаді начальника цеху № 10 виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки. З липня 2018 року щодо нього було винесено п`ять наказів, якими з його заробітної плати здійснювались безпідставні утримання, чим було створено неприйнятні умови для роботи. Вказував, що у лютому 2019 року у зв`язку із ситуацією, що склалась, постійними утриманнями із заробітної плати та тиском, він подав заяву про звільнення за угодою сторін та був звільнений наказом з 07 березня 2019 року. В день звільнення наказом № 50 з нього також було стягнуто середньомісячний заробіток у зв`язку з виявленою недостачею.
Крім того, зазначав, що при звільненні з ним не було проведено розрахунку та не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку.
З огляду на наведене, та те, що поведінка керівництва комбінату по відношенню до нього мала дискримінаційний характер, позивач просив суд визнати незаконним наказ № 35 від 25 лютого 2019 року про звільнення за угодою сторін, а також поновити на посаді начальника цеху виробництва відрізних кіл та шліфувальної шкурки ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат», стягнути з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 березня 2019 року по 10 червня 2019 року в сумі 39 277,90 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня                 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника цеху виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» № 35б від 25 лютого 2019 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника цеху виробництва відрізних кругів і шліфувальної шкурки ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат». Стягнуто з ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2019 року по 10 червня 2019 року включно в сумі 55 153,56 грн. Вирішено питання судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при написанні заяви про звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 діяв не у відповідності до свого внутрішнього переконання, а вимушено внаслідок систематичного застосування дисциплінарних стягнень, притягнення до матеріальної відповідальності та сподіваючись отримати належні при звільненні виплати, адже його твердження про те, що він всупереч положенням статті 115 КЗпП України з початку лютого та до моменту звільнення не отримував заробітної плати відповідачем не спростовані. Щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, на що посилався відповідач, суд першої інстанції виходив із того, що для ефективного захисту своїх прав шляхом оспорювання наказу про звільнення працівникові безумовно потрібен сам наказ про його звільнення, а не лише трудова книжка, в якій зазначаються дата та номер такого наказу, а рівно і підстава звільнення, а отже, строк звернення до суду з позовом не пропущено, оскільки має рахуватись від дати настання більш пізньої з подій, передбачених частиною першою статті 233 КЗпП України.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до       ПрАТ «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доказів на підтвердження того, що керівництво товариства здійснювало будь-які дії, спрямовані на спонукання позивача до звільнення не надано. За відсутності в матеріалах справи даних про скасування або визнання незаконними наказів про дисциплінарне стягнення, вказані накази свідчать саме про невиконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків належним чином, та порушення посадової інструкції. Також, усправі відсутні докази того, що під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, ОСОБА_1                     будь-яким чином висловлював свою незгоду з діями роботодавця та подавав заяви про анулювання попередньої заяви.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду,              представник  ОСОБА_1 - адвокат Валько В. С., просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
За змістом пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;                       в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом                      на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Предметом позову у вказаній справі є поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 39 277,90 грн, тобто дана справа є такою, що виникла з трудових відносин.
Оскільки ціна позову у даній справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                  (2 102,00 грн * 250 = 525 500,00 грн), відповідно до пункту 2 частини першої статті 274 ЦПК України вказана справа належить до категорії спорів, що можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначена справа є малозначною.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Переглядаючи справи в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Валька Віталія Сергійовича, на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              А. А. Калараш     
 
                                                                                                              В. М. Сімоненко