УХВАЛА
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 711/2233/18
провадження № 51-6766 ск 18
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої              ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 26 травня 2020 року щодо  ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаних судових рішень у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), колегія суддів дійшла висновку, що її положень, зокрема пунктів 4, 5 ч. 2 та ч. 3, не було додержано.
Згідно з цими положеннями у касаційній скарзі зазначається обґрунтування вимоги із відображенням того, у чому полягає незаконність судових рішень. Заявлена скаржником вимога має узгоджуватися з правилами ст. 436 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Згідно з ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК). Тому, представник потерпілого, заперечуючи законність судових рішень, має конкретно вказати у чому полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно до ст. 438 КПК є підставами для скасування або зміни рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. При цьому в силу статей 433, 438 цього Кодексу суд касаційної інстанції не уповноважений перевіряти фактичні обставини кримінального провадження, а при перегляді оскаржених рішень виходить з обставин, установлених судами нижчого рівня. 
Проте  ОСОБА_5 не врахував наведених законодавчих положень. Зокрема, у поданій скарзі представник потерпілого по суті не погоджується з призначеним засудженому покаранням, яке вважає м`яким через застосування інституту умовного звільнення. Однак при цьому скаржник не наводить в аспекті ст. 413 КПК аргументів неправильного застосування ст. 75 Кримінального кодексу України, (якою регулюється не вид та розмір заходу примусу, а порядок його відбування), з урахуванням також дискреційних повноважень суду.
Разом із цим, заявлена представником потерпілого вимога про скасування судових рішень та ухвалення нового вироку судом касаційної інстанції суперечить статтям 436, 437 КПК.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 427 згаданого Кодексу, якщо особа не бажає брати участі у касаційному розгляді, вона зазначає про це в касаційній скарзі. Однак подана касаційна скарга не містить жодних застережень щодо вказаної обставини.
Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала касаційну скаргу.
Враховуючи викладене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
Касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 грудня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 26 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити безруху і встановити строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                          ОСОБА_3