ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року	Львів	Справа № 380/1492/20 пров. № А/857/5481/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Улицького В.З.,
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року у справі №380/1492/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Західного територіального управління Національної гвардії України (Військова частина НОМЕР_1 ) в якому просить суд: визнати протиправними дії Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення із січня 2017 року по жовтень 2018 року; зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення за період із січня 2017 року по жовтень 2018 року; зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невчасну невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2018 роки, та невиплату індексації грошового забезпечення, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 578,16грн. згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за період із 02.10.2018 до дня фактичного розрахунку
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що період із 02.10.2018 року по день фактичного розрахунку повинен нарахувати та виплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні – середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки виходячи з середньоденного грошового забезпечення обрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, тобто до дати фактичного розрахунку – виплати індексації грошового забезпечення за періоди її невиплати.
В зв`язку із не здійсненням з ним повного розрахунку при звільненні, в частині стягнення не виплаченої індексації грошового забезпечення та середнє грошове забезпечення за період із 02.10.2018 та по день фактичного розрахунку відповідачем. На підставі викладеного, позивач вважає, що діями відповідача порушено його права, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року адміністративний позов задоволений частково. Визнано протиправними дії Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення із січня 2017 року по 02.10.2018 року. Зобов`язано Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення за період із січня 2017 року по 02.10.2018 року. В задоволені решти позовних вимог заявлених позивачем відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, в частині відмовлених позовних вимог подана позивачем апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню в частині відмовлених позовних вимог. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що норми ст. 116, 117 КЗпП спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідного до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас, стимулюють роботодавців не порушувати  свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та  в цій частині прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апелянт в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені, просив рішення скасувати  в частині відмови у задоволенні  позову та прийняти  нове рішення про задоволення позову в цій частині. 
Представник відповідача заперечив доводи апеляційної скарги просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що відповідно до витягу з наказу начальника Західного територіального управління Національної Гвардії України (по стройовій частині) від 02.10.2018 року № 253, полковника ОСОБА_1 – начальника служби зв`язку Західного територіального управління Національної гвардії України, звільнено відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 ст. статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно наказу Командувача Національної гвардії України від 28.09.2018 № 154 о/с у запас Збройних Сил України та виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення полковника.
23 грудня 2019 року позивач звернувся до начальника Західного територіального управління Національної гвардії України (військової частини НОМЕР_1 ) із запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив прийняти рішення про проведення необхідних розрахунків індексації грошового забезпечення, здійснити нарахування та виплатити індексацію грошового забезпечення, здійснити нарахування та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 02.10.2018 року. Також   у запиті позивач зазначив, що у разі відмови проведення належного та повного розрахунку індексації грошового забезпечення надати обґрунтовану відповідь, а також довідки про отримане грошове забезпечення з розбивкою по видах оплати за період з січня 2015 року по жовтень 2018 року (включно), а також довідку про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення за вказаний період (з обов`язковим зазначенням базового місяця нарахування індексації). Крім того просив надати довідку про розмір середньоденного грошового забезпечення виходячи з положень Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», з розрахунку за останні два місяці перед звільненням.   
Згідно листа Західного територіального управління Національної гвардії України від 09.01.2020 року № 50/22-15   вбачається, що індексація грошового забезпечення здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 року у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. У листі зазначають, що позивачу у період 2016 по 2018 роки нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення. У 2017 році у зв`язку з відсутністю фінансових ресурсів дану виплату не було передбачено у кошторисі Західного територіального управління на 2017 рік та у штатному розписі Західного територіального управління на 2017 рік. Зазначають, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набула чинності з 01.03.2018 року, були внесені зміни у нарахування грошового забезпечення, а саме підвищено посадові оклади.
З довідки Західного територіального управління Національної гвардії України від 09.01.2020 року № 50/32-10 про нарахування та виплату індексації передбаченої Законом України «Про індексацію в порядку визначеному Постановою КМУ, протягом 2016 -2018 років здійснювалася у період з січня 2016 по грудень 2016 року.
У період з січня 2017 року по жовтень 2018 року нарахування та виплата індексації позивачу не проводилася.
Суд першої інстанції задовольняючи частково адміністративний позов виходив з тих підстав, що підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, оскільки позивачу за період з січня 2017 року по жовтень 2018 року Західним територіальним управлінням Національної гвардії України (військової частиною НОМЕР_1 ) не виплачувалась індексація грошового забезпечення то відповідач зобов`язаний здійснити виплату індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку за зазначений період.
Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих підстав, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, оскільки з прийняттям судового рішення статті 116 та 117 КЗпП не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, а тому немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції в частині відмови позивних вимог невірними, такими, що суперечать нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції переглядає апеляційну скаргу в межах щодо зобов`язання Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невчасну невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2018 роки, та невиплату індексації грошового забезпечення, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 578,16грн. згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за період із 02.10.2018 до дня фактичного розрахунку. 
Щодо відмовлених позовних вимог, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, а тому за правилами ч.6 ст.7 КАС України   суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.
З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Із змісту ст.117 КЗпП України видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Крім того, у постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень   ст.233 КЗпП України   у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України   роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.
Таким чином, оскільки відповідач не провів з ОСОБА_1 при звільнення з військової служби остаточний розрахунок зокрема, за невчасну невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2018 роки, та невиплату індексації грошового забезпечення, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 578,16 грн. згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за період із 02.10.2018.
Як видно із матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби 01.08.2019, а виплата компенсації за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій в період з 2015 по 2018 року в розмірі – 32432 грн. 05 коп. здійснена лише 29.11.2019, тобто строк затримки розрахунку складає 423 дні.
Відповідно до про доходи грошового забезпечення за 2018 рік ОСОБА_1 (а.с.12) за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 17634,00 грн за серпень та 17634,00 грн. за вересень 2019 року, що за два місяці становить - 35268,00 грн.
Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 578,16 грн. (за останні 2 місяці – 35268,00 грн. /61 календарний день за останні два повні місяці серпень  та вересень 2019 року.
Разом з цим середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить – 2446=563.34 грн (580,04 х 423 = 244563,34 грн.
Із змісту п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений   Постановою Кабінету Мінстрів України № 100 від 08.02.1995р. видно, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Однак, в даному випадку апеляційний суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності, порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації.
Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.
Враховуючи, що невиплачена станом на день звільнення компенсація за невикористану відпустку становить 32432,05 грн, (244563,34 середній заробіток за весь час затримки розрахунку – 32432,05 сума виплаченої компенсації за невикористану відпустку) яка виникла за 423 календарних днів, суд вважає на можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, істотність частки складових компенсації за невикористану додаткову відпустку – 212131,29 грн. 42 / 244563,34 гри (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 86,7%.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 86,7% становить: 578,16 гри (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 86,7% = 501,26 грн.; 501,26 грн х 423 (календарні дні затримки розрахунку) = 212032,98 гривень.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18.07.2018р. у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 р. у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011р. у справі №6-39цс11.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що з прийняттям судового рішення про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання виплатити відповідну суму допомоги та компенсацію замінюється зобов`язанням виконати судове рішення, суд апеляційної інстанції вважає їх помилковими та зазначає наступне.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену статтею 117 КЗпП України компенсацію.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічну правову позицію було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі 821/1083/17.
Враховуючи вищенаведене апеляційний суд приходить до висновку, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а тому суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати невикористаної додаткової відпустки на підставі статті 117 КЗпП України.
Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови позовних вимог та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог у цій частині з наведених вище підстав.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги  має право скасувати судове рішення  повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року у справі №380/1492/20 – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині позов задовольнити частково.
Зобов`язати Західне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невчасну невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2018 роки, та невиплату індексації грошового забезпечення, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення в розмірі 578,16грн. згідно положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 за період із 02.10.2018 до дня фактичного розрахунку у розмірі 212032,98 тис. грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. З. Улицький 	
Повне судове рішення складено 31.07.2020р.