Постанова
Іменем  України 
 
23 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/11254/17
провадження № 61-1019св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,       Зайцева А. Ю.,
 
учасники справи:
заявник:   ОСОБА_1 ,
стягувач: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року у складі судді Заставенко М. О. та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Панченка М. М., Іванченка М. М.,
ВСТАНОВИВ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року              № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин, розгляд касаційної скарги  ОСОБА_3 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Описова частина
 
Короткий зміст вимог заяви
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження. 
В обґрунтування заяви посилався на те, що він є новим кредитором за кредитним договором № ML-002/159/2008 від 26 серпня 2008 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 . 
Відповідно до договору № 19/05/17, укладеному між ПАТ «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 . 
В подальшому відповідно до договору про відступлення права вимоги № 25-05 від 25 травня 2017 року право вимоги за кредитним договором перейшло до ОСОБА_1 . 
Посилаючись на викладені обставини, заявник просив замінити стягувача у виконавчих провадженнях, відкритих на підставі виконавчих листів                             № 753/13725/13-ц, виданих Дарницьким районним судом м. Києва,                       про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» кредитної заборгованості за кредитним договором                        № ML-002/159/2008 від 26 серпня 2008 року.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року заяву задоволено.
 
Замінено стягувача ПАТ «ОТП БАНК» його правонаступником                  ОСОБА_1. у виконавчому провадженні з виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року у цивільній справі № 753/13725/13ц (провадження № 2/753/6338/13 ) про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором. 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з матеріалів справи  вбачається перехід до заявника права вимоги до боржників за відповідним правочином.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У січні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня                           2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди належним чином не дослідили усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не надали належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. 
 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи своєї позиції щодо касаційної скарги не висловили, відзиву на касаційну скаргу не направили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від             04 грудня 2013 року позов ПАТ «ОТП Банк» до  ОСОБА_4 , ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № ML-002/159/2008 від 26 серпня 2008 року  у загальному розмірі 2 040 919,43 грн.
На виконання вказаного судового рішення судом першої інстанції 20 березня 2014 року видано виконавчі листи, на підставі яких було відкрито виконавчі провадження.
19 травня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір № 19/05/17 про відступлення прав вимоги за кредитним договором № ML-002/159/2008 від 26 серпня 2008 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 
25 травня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги № 25-05, за яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» переуступило право вимоги за кредитним договором                № ML-002/159/2008 від 26 серпня 2008 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , заявнику ОСОБА_1 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
 
Відповідно до частини першої, другої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
 
За змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання заяви) та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
 
Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
 
У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
 
Положеннями статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача. Тобто підставою для заміни сторони виконавчого провадження, процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
 
Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу.            
Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття, поновлення  виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін.
Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.
За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_5 посилався на те, що                    25 травня 2017 року між ним та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір № 25-05 відступлення права вимоги за кредитним договором                      № ML-002/159/2008 від 26 серпня 2008 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , а отже він набув права вимоги замість первісного кредитора.
 
На підтвердження наведеного надав копію договору № 25-05 відступлення права вимоги, який містить відомості щодо відступлення прав вимоги та щодо розміру заборгованості за договором станом на 25 травня 2017 року.
 
Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_5 набув право вимоги за кредитним договором від № ML-002/159/2008 від 26 серпня 2008 року, заборгованість за яким була стягнута рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
Доводи касаційної скарги про те, що на момент звернення до суду із заявою про заміну сторони стягувача були відсутні відкриті виконавчі провадження є необґрунтованими, оскільки така заміна можлива на будь-якій стадії процесу.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи за позовом заявника спростовуються висновками апеляційного суду, обґрунтовано викладеними у мотивувальній частині постанови, з якими погоджується й суд касаційної інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги щодо задоволення новим стягувачем своїх вимог за кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність оскаржених судових рішень та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій,  ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Коротенко
                                                                                                                
                                                                                                                  С. Ю. Бурлаков                                  
                                                                                                           
      А. Ю. Зайцев