КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  357/5940/19                                                                           Головуючий у І-й інстанції - Віговський С.І.
апеляційне провадження № 22-ц/824/3835/2020                               Доповідач Заришняк Г.М

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 вересня   2020 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.
при секретарі - Діденко А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Білоцерківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про відшкодування шкоди, заподіяної злочином,-
 
                                                  В С Т А Н О В И В :
 
В травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Білоцерківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про відшкодування шкоди, заподіяної злочином.
В обґрунтування позову вказував, що  вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2014 року по кримінальній справі №357/14433/14 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі. Потерпілим у цій кримінальній справі визнано позивача ФОП ОСОБА_2 , якому нанесена майнова шкода шляхом привласнення майна (грошових коштів) у розмірі 71485,62 грн. 62 коп. На підставі підпунктів «в», «д» та «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання. 
Зазначав, що у ході розгляду судом кримінальної справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 , працюючи менеджером з продажу у ФОП ОСОБА_2 відповідно до трудового договору, укладеного  між працівником та фізичною особою від 01.09.2008 року, будучи матеріально-відповідальною особою згідно з договором про повну матеріальну відповідальність від 01.09.2009 року, в період з 01.12.2011 року до 10.03.2012 року привласнив грошові кошти ФОП ОСОБА_2 в сумі 71485, 62 грн. 62 коп., чим завдав останньому збитків на вказану суму. У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 частково відшкодував завдані збитки на суму 15000, 00 грн. 00 коп., судом стягнуто з нього 56 485,62 грн. 62 коп. на користь ФОП ОСОБА_2 в якості відшкодування завданої шкоди.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18.03.2105 року по справі №357/144/3314-к вирок Білоцерківскього міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2014 року відносно ОСОБА_3 залишено без змін.
Білоцерківським міськрайонним судом Київської області позивачу видано виконавчий лист по справі №356/14433/14-к від 27.03.2015 року про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь стягувача ФОП ОСОБА_2 56485,62 грн. 62 коп., який подано до Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області для примусового виконання.
11 червня 2015 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві Москаленко О.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №47791370.
За період 2015-2019 років органом державної виконавчої служби вжито всіх заходів, направлених на розшук майна боржника та його стягнення на користь ФОП ОСОБА_2 , однак за наслідками здійснення заходів, неодноразово встановлювалось, що боржник ОСОБА_3 є неплатоспроможним та у нього відсутнє жодне майно, на яке може бути звернене стягнення.
17.05.2019 року головним державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Л.Ю. Лебедєвою винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем заходи стосовно розшуку майна виявились безрезультатними.
Таким чином, неможливість виконання вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/14433/14-к від 30 грудня 2014 року в частині відшкодування спричиненої злочином шкоди пов`язана з неплатоспроможністю винної особи ОСОБА_3 , а також відсутністю в нього жодного майна, на яке може бути звернено стягнення.
Станом на 29 травня 2019 року відповідно до автоматизованої системи виконавче провадження ВП № 47791370 визначено як завершене.
Вважає, що  сума реальних збитків,  завданих ОСОБА_3 позивачу на момент розгляду  цієї справи  судом, з урахуванням встановленого індексу інфляції повинна становити  117 637,60 грн. 60 коп., з яких сума 61 151,98 грн. є інфляційні втрати.
Посилаючись на викладене та  з урахуванням поданої зави про зміну предмету позову, на підставі, зокрема, ст.ст. 22, 1166, 1177, 1192 ЦК України, просив суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 117637,60 грн. 60 коп.; звільнити позивача від сплати судового збору за шкоду завдану злочином; стягнути з відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. 00 коп. 
Заочним рішенням  Сквирського районного суду Київської області від                       14 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального та процесуального права, просить заочне рішення  суду скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.
В судовому  засіданні суду  апеляційної інстанції  представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належними чином, правом подачі відзиву  на апеляційну скаргу не скористались.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що  вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2014 року по кримінальній справі № 357/14433/14-к ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі. Потерпілим у цій кримінальній справі визнано позивача ФОП ОСОБА_2 , якому нанесена майнова шкода шляхом привласнення майна (грошових коштів) у розмірі 71 485,62  грн. 62 коп. На підставі підпунктів "в", "д" та "е" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2014 р.   ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання.
В ході розгляду судом вказаної кримінальної справи було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 працюючи менеджером з продажу у ФОП ОСОБА_2 відповідно до трудового договору між працівником та фізичною особою від 01.09.2008 року, будучи матеріально-відповідальною особою згідно з договором про повну матеріальну відповідальність від 01.09.2008 року, в період з 15.12.2011 року до 10.03.2012 року привласнив грошові кошти ФОП ОСОБА_2 в сумі 71 485,62 грн. 62 коп., чим завдав останньому збитків на вказану суму. У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 частково відшкодував завдані збитки в сумі 15 000 грн. 00 коп., судом стягнуто з нього 56 485,62  грн. 62 коп. на користь ФОП ОСОБА_2 в якості відшкодування завданої шкоди.
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18.03.2015 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2014 року відносно ОСОБА_3 залишено без змін.
Судом також встановлено, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області позивачу видано виконавчий лист по справі № 357/14433/14-к від 27.03.2015 року про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь стягувача ФОП ОСОБА_2  56 485,62 грн. 62 коп.
11 червня 2015 року головним державним виконавцем ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві Москаленко О.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження  ВП № 47791370.
17 травня 2019 року головним державним виконавцем Солом`янського РВДВС міста Київ ГТУЮ місті Києві Лебедєвою Л.Ю. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем заходи стосовно розшуку майна виявились безрезультатними. У пункті 2 резолютивної частини постанови зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 17 травня 2022 року.
Встановлено, що станом на 29 травня 2019 року відповідно до автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження № 47791370 визначено як завершене.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.
Колегія суддів  погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Звертаючись  до суду з заявою про  зміну предмета позову, позивач на підставі  ст.ст. 22, 1166, 1177, 1192 ЦК України  просив суд стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 117637,60 грн. 60 коп.
Відповідно до вимог  ст.1166 ЦК України  майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За правилом ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Великою  Палатою Верховного Суду від 03 вересня 2019 року по справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений наступний правовий висновок.  Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Положення статті 1177 ЦК України встановлюють порядок відшкодування шкоди, завданої саме фізичній особі, і не можуть за аналогією застосовуватися до відносин щодо відшкодування шкоди, завданої злочином юридичній особі. У 2005 році Україна підписала Європейську конвенцію про відшкодування збитку жертвам насильницьких злочинів від 24 листопада 1983 року (не була ратифікована). Втім, ця Конвенція передбачає обов`язок держави щодо виплати компенсації не всім потерпілим від злочину, а лише фізичним особам - жертвам насильницьких злочинів. Отже, держава Україна зобов`язалася компенсувати шкоду, спричинену злочином, перед фізичними особами відповідно до ЦК України та спеціального закону. … ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13) ….».
Відповідно до статті 1177 ЦК України (у редакції закону від 16 травня 2013 року) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.
Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом.
Однак, на теперішній час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди.
Посилання позивача на те, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, не може бути безумовною підставою для покладення на державу відповідальності за шкоду, завдану конкретними особами, на підставі статті 1177 ЦК України. 
Наявність постанови  про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке може бути звернено стягнення не є безумовним доказом неплатоспроможності злочинця, якому обрано міру покарання не пов`язану з позбавленням волі, який може працювати, та відшкодовувати  завдану його злочинними діями шкоду.
При  цьому, позивачем не надано доказів того, що ним було використано всі можливі та ефективні засоби для виконання судового рішення, зокрема такі як, оскарження дій державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскарження бездіяльності державного виконавця щодо не вчинення заходів з приводу розшуку майна боржника та застосування до останнього обмеження  у праві виїзду за межі України, та інших дієвих заходів щодо виконання обов`язку боржника виконати судове рішення.
Крім того, в разі зміни майнового стану боржника, стягувач відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, установлених статтею 12 цього Закону. 
Зазначених положень закону позивач не дотримався, і у справі відсутні відомості про те, що ФОП ОСОБА_2 звертався до державної виконавчої служби для повторної перевірки майнового стану боржника.
Суд повно та всебічно  з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі  доказам надав належну правову оцінку  та й пришов до правильного висновку про відсутність законних підстав  для задоволення позову ОСОБА_2 , обґрунтовано відмовивши у позові.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 як потерпіла особа від злочину має право на компенсацію йому матеріальної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, оскільки особа, яка вчинила злочин є неплатоспроможною, не заслуговують на увагу, оскільки  на теперішній час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно - правовий акт, який визначав би такий порядок відшкодування шкоди. 
Інші  доводи апеляційної скарги  не містять підстав для скасування  законного та обґрунтованого рішення суду.
Керуючись   ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний  суд,-
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
Заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 14 листопада 2019 року - залишити без змін.
 Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня  складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
    
Повний текст постанови виготовлений  23 вересня 2020 року.
 
 Головуючий 
 
  Судді: