ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4980/19                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                          Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                      Федотова І.В., Мєзєнцева Є.І.
          за участю секретаря                                                           Муханькової Т.В.          
                                                  
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного управління державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" до Головного управління державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

                                                  В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" звернулося до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.08.2019 року № 0002411202.
          Рішенням  Київського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року позов задоволено. 
          Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно  з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.
           25.03.2020 року за клопотанням сторін, обґрунтованим введенням карантинних заходів у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), розгляд справи було відкладено.
          Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
          Як убачається з матеріалів справи, ТОВ "ТЕПЛОЕНЕРГОПОСТАЧ" зареєстровано як юридична особа з 17 серпня 2016 року за адресою: Київська обл., м. Обухів, вул. Каштанова, будинок 23 Г. Перебуває на податковому обліку як платник податків з 17 серпня 2016 року в Обухівській ДПІ Обухівського управління ГУ ДПС у Київській області та зареєстрований платником ПДВ. Основний вид діяльності позивача є: постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
19 квітня 2019 року позивачем  було подано в електронній формі до Обухівської ДПІ податкову декларацію з ПДВ за березень 2019 року, в якій позивач задекларував суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника податку в розмірі 333    377,00 грн.
Розрахунком визначено суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку, подано довідку про суму від`ємного значення звітного періоду та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування.
ГУ ДФС у Київській області у період з 22 травня 2019 року по 04 червня 2019 року провело документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питання достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника у банку за березень 2019 року.
В ході перевірки було встановлено, що позивачем порушено пункт 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198,  пункту 200.4 статті 200, пункту 201.1 статті 201, пункту 44.1 статті 44  Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 188    666,68 грн. за березень 2019 по взаємовідносинах з ризиковим контрагентом.
Результати перевірки оформлено Актом перевірки від 11 червня 2019 року № 475/10-36-12-02/40752790.
Позивач, не погодившись з висновками акту перевірки, в частині виявлених порушень, надав свої заперечення. 
За результатом розгляду заперечень, відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку, про що складено Акт перевірки від 23 липня 2019 № 665/10-36-12-02/40752790.
На підставі висновків, зазначених у Акті перевірки від 23 липня 2019 № 665/10-36-12-02/40752790, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 01 серпня  2019  № 0002411202, яким позивачеві зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 188 666,68 грн. та визначено штрафні (фінансові) санкції (штраф)  у розмірі 47 166,67 грн.
          Позивач, не погоджуючись з вказаними рішенням відповідача, звернувся з даним позовом до суду.
          З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
          Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          За змістом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
          Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
          Положеннями п. 198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
          Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
          Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
          За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
          Пунктом 201.1 статті 201 ПК України встановлено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.
          Положеннями п. 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
          Згідно п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
          У пункті 200.4 с. 200 Податкового кодексу України зазначено, що при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 2001.3 статті 2001 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
          Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
          Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
          При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
          У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
          Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
          Судом першої інстанції встановлено, що від`ємне значення ПДВ, заявлене позивачем до відшкодування на рахунок у банку, утворилось унаслідок зменшення податкового зобов`язання на суму податкового кредиту за березень 2019 року.
          З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та  ТОВ «ТВФ «РПС-ЕНЕРГІЯ»  було укладено договори на виконання робіт по розробці технічних рішень щодо компонування, вибору, виготовлення обладнання при спалюванні твердого палива на автоматичних теплогенеруючих установках АТГУ-5,0 та по виготовленню, монтажу, виконанню пусконалагоджувальних робіт і безпосередньої участі в роботі комісії по введенню в експлуатацію двох установок АТГУ-5,0 тепловою потужністю 5,0 МВт кожна, для спалювання твердого палива з метою вироблення гарячої води. Загальна вартість робіт за договором становить 1   960   000, 00 грн.
          Під час перевірки  перевіряючими було проаналізовано декларації з ПДВ з додатками, податкові накладні, договори, видаткові накладні, платіжні доручення, акти виконаних робіт, дані внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
          Вказані документи наявні у матеріалах справи та на думку колегії суддів  відповідають вимогам бухгалтерського і податкового законодавства, є належними і допустимими доказами по справі, дійсність і достовірність яких не була спростована відповідачем.
          В Акті перевірки та апеляційній скарзі апелянт зазначив, що ТОВ "Теплоенергопостач" не надало товарно-транспортну накладну та довідку Форми № КБ-3 "Довідка про вартість  виконаних будівельних робіт та витрати" (ДСТУ Б Д.1.1-1:2013).
          Суд першої інстанції правильно зазначив, що відсутність товарно-транспортної накладної не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку витрат і податкового кредиту платника податків. При цьому документи, обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна і подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання і продажу товарно-матеріальних цінностей.
          Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів відповідача щодо відсутності у позивача довідки Форми № КБ-3 "Довідка про вартість  виконаних будівельних робіт та витрати" (ДСТУ Б Д.1.1-1:2013), оскільки форма № КБ-3 «Довідка про вартість  виконаних будівельних робіт та витрати», яка, як зазначив відповідач, є обов`язковою при проведенні взаєморозрахунків за виконані роботи з будівництва, носить обов`язковий характер при визначенні вартості будівництва об`єктів, що споруджуються за рахунок бюджетних коштів, коштів державних і комунальних підприємств, установ і організацій, а також за рахунок кредитів, наданих під державні гарантії. 
В даному випадку, позивачем не залучались бюджетні кошти, кошти державних і комунальних підприємств, установ і організацій, а також не брались кредити, надані під державні гарантії. 
До того ж, ТОВ «ТВФ «РПС-ЕНЕРГІЯ» не здійснювало жодних будівельних робіт.
            У апеляційній скарзі відповідач також зазначив, що в ході перевірки використано інформацію баз даних ДФС України, здійснено аналіз інформації, яка міститься в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі ЄРПН).
          На підставі аналізу вказаної інформації контролюючий орган дійшов висновку про те, що у контрагента відсутні трудові ресурси, майно, яке економічно потрібне для виконання такого постачання та здійснення господарської діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для здійснення господарської діяльності. 
Колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.
          У пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ зазначив, що "компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків".
          Викладені відповідачем аргументи для визначення позивачу суми грошового зобов`язання є недостатніми, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податків в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу, знаходження за заявленою юридичною адресою тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.
          Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10.
          Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Отже, господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.
          Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
          У пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Так, наведені інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 КАС України. Чинним законодавством України на сторону господарських операцій - покупця товару (робіт, послуг), який є платником податків, не покладено обов`язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару (послуг) зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту.
          Судом встановлено, що господарські відносини між позивачем та контрагентом мали реальний характер, отримані роботи були використаний позивачем у власній господарській діяльності, підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, спричинили реальні зміни майнового стану позивача, та були належним чином відображені у податковій звітності.
          В свою чергу, контролюючим    органом не доведено, що позивач та його контрагент при укладанні вказаних угод мали умисел на її укладання з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства; намірів їх на ухилення від оподаткування, безтоварність операції, неможливість її вчинення в силу відсутності основних засобів, персоналу, тощо.
          З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями ст.77 КАС України покладено обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення, обставин, які б спростовували факт здійснення господарських операцій, достовірності і повноти відображення податку на додану вартість за вказаними спірними господарськими операціями.
          Враховуючи наведене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними та скасування визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.08.2019 року № 0002411202.
          Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
          Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 322 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :
          Апеляційну скаргу Головного управління державної податкової служби у Київській області - залишити без задоволення.
          Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
          Повний текст постанови виготовлено 24.06.2020 року.

          Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                          І.В. Федотов

                                                                                                            Є.І.Мєзєнцев