Постанова
Іменем України 
05 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 202/519/20
провадження № 51-1017км20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисників                              ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
                                                            ОСОБА_9 ,
обвинувачених                                 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року щодо останнього у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12019040000000218.
Зміст судових рішень івстановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року задоволено клопотання прокурора та обрано обвинуваченим  ОСОБА_13 і  ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 27 березня 2020 року включно. Визначено відносно обвинувачених   ОСОБА_10  та   ОСОБА_12 , кожному окремо, заставу у розмірі 2 027 000 грн. Обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 2 027 000 грн з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. У задоволенні клопотання  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_10 ,  ОСОБА_12 та їх захисників про зміну запобіжного заходу - відмовлено.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження  за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року. 
Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на незаконність ухвали апеляційного суду, просить її скасувати в частині відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що прийняте рішення позбавляє обвинуваченого права на захист та  оскарження неправомірного судового рішення, і не відповідає нормам кримінального процесуального законодавства, Конституції України та Рішенню Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року у справі 
№ 4-р/2019 щодо неконституційності положень ч.  2  ст. 392 КПКУкраїни.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтримали касаційну скаргу та просили її  задовольнити. 
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників, обвинувачених та прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Якщо задоволення скарги дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли скарги, суд касаційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення. 
Відповідно до п. 8 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення. 
Стаття 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК України визначає, в яких випадках і які рішення судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.
В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.
Відповідно до положень ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до частини 6 статті 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною 1 статті 7 цього Кодексу.
Статтею 7 КПК України передбачено загальні засади кримінального провадження, до яких відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом та судом, презумпція невинуватості й забезпечення доведеності винуватості, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи. Обмеження доступу до суду апеляційної інстанції, як складової права на судовий захист, можливе лише з обов`язковим дотриманням конституційних норм і принципів, а саме пріоритетності захисту фундаментальних прав і свобод людини і громадянина, а також принципу верховенства права, відповідно до якого держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду, яка забезпечить ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема дасть можливість відновлювати порушені права і свободи особи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки суду першої інстанції, що кореспондується з п. 2. 3. Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами                       захисників, суддя апеляційної інстанції дійшов висновку, що до ухвалення судового рішення по суті, підлягають оскарженню лише ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи застави окремому оскарженню не підлягають, у зв`язку з чим скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
З таким висновком суду апеляційної інстанції колегія суддів Верховного Суду не погоджується, з огляду на зазначене.
Верховним Судом ухвалено постанову від 23 січня 2020 року у справі № 505/2898/19 (провадження № 51-5283км19), відповідно до якої, виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК України терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання – є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження – вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року 
№ 4-р/2019 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення 
частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Та обставина, що у рішенні Конституційного Суду України вказано «продовження строку тримання особи під вартою», а не «обрання», на думку колегії суддів Верховного Суду, не свідчить про лише можливість оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції, та не може слугувати підставою для відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою на ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і обмежує право особи на доступ до правосуддя. 
Отже, висновок апеляційного суду про те, що обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_12 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а не продовжено вказаний запобіжний захід, а тому відповідно до положень ст. 392 КПК України та вищезазначеного рішення Конституційного Суду України, ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 рокупро обрання останнім запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційному оскарженню не підлягає, не ґрунтується на вимогах закону.
Ухвала, що оскаржувалася в апеляційному порядку, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції та за своїм змістом стосувалася строку тримання обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_12 під вартою.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 ,неправильно застосував приписи ст. 392 КПК України, звузивши її зміст, що призвело до помилкового висновку про відсутність права на оскарження ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року в цій частині стороною захисту.
Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суддя апеляційного суду, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , обґрунтовано дійшов висновку, що ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року в частині обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 2 027 000 грн з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, з огляду на ч. 2 ст. 392 КПК України, є рішенням, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому в цій частині діяв відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК України.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12  задовольнити.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2020 року в частині відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України в частині відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого 
ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В іншій частині судове рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                   ОСОБА_3