Постанова 
Іменем України
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 727/4528/17-ц
 
провадження № 61-39139св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційнускаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду 
м. Чернівці від 21 червня 2017 року у складі судді Смотрицького В. Г., рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2017 року у складі судді Смотрицького В. Г. та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Владичана А. І., Перепелюк І. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними.
Позовна заява мотивована тим, що з 23 травня 2003 року вона перебувала 
у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 липня 2012 року було розірвано.
За час спільного подружнього життя за спільні кошти ними було придбано нежитлове майно, зокрема: корівник та земельну ділянку, що розташовані 
по АДРЕСА_1 .
Зазначала, що рішенням Апеляційного суду Чернівецької області у справі 
№ 2403/2425/12 їй було відмовлено у задоволенні її вимог щодо визнання 
за нею права спільної сумісної власності на все набуте у шлюбі нерухоме майно, зокрема: зазначений корівник та земельну ділянку, у зв`язку із тим, що вказане майно було придбано ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбних відносин за рахунок позичених ним у ОСОБА_3 
та ОСОБА_4 у листопаді 2008 року та січні 2010 року грошових коштів.
Вважала, що правочин, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2010 році є недійсним, оскільки між сторонами відсутня належно оформлена письмова угода, що є обов`язковою умовою оформлення такої позики. При цьому зазначала, що цей правочин укладено ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу, проте не містить її, як дружини, письмової згоди на здійснення позики.
Разом із тим вважала, що правочин, укладений між ОСОБА_2 
та ОСОБА_4 , 24 листопада 2008 року є нікчемним, удаваним 
та фіктивним правочином, оскільки цей договір нотаріально не посвідчений і не містить її згоди, як дружини, а також зазначено не правильно адресу місця проживання ОСОБА_2 .
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд: поновити їй строк 
на звернення до суду із цим позовом; визнати правочин позики із надання ОСОБА_3 у борг ОСОБА_2 коштів у розмірі 80 000,00 грн, укладений у січні 2010 року, недійсним та/або визнати частково недійсним вказаний правочин у частині зазначення щодо надання коштів для придбання корівника та земельної ділянки за адресою 
АДРЕСА_1 ; визнати недійсним правочин позики від 24 листопада 2008 року із надання ОСОБА_4 у борг ОСОБА_2 коштів у розмірі 
1 120 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 червня 
2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними призначено до судового розгляду на 27 червня 2017 року о 09 год. 00 хв. 
у приміщенні Шевченківського районного суду м. Чернівці із викликом осіб.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції було проведено підготовчі дії, зокрема: з`ясовано учасників справи; докази, якими позивачка повинна була обґрунтовувати свої доводи відповідачам, а також з`ясовано, що відповідачами не було надано заперечень щодо позовних вимог позивачки, а тому суд першої інстанції вважав закінченою підготовку до судового розгляду та можливим призначити цю справу до судового розгляду із викликом осіб.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 
2017 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду у частині позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням суду, яке набрало законної сили та є чинним, у справі № 2403/2425/12 за позовом позивачки щодо тлумачення змісту правочину, визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності 
на 1/2 частку спільного майна подружжя, було встановлено, що спірне майно є приватною власністю ОСОБА_2 , як фізичної особи-підприємця, що у відповідності до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. У зв`язку із чим, суд першої інстанції вважав, що укладенням колишнім чоловіком позивачки спірних договорів позики права позивачки не порушувалися, а тому відсутність порушеного її цивільного права є підставою для відмови у задоволенні позову.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2017 року 
та ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 червня 
2017 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення позовних вимог, оскільки укладенням колишнім чоловіком позивачки спірних договорів позики права позивачки не порушувалися, 
а тому її права оскаржуваними правочинами не порушуються.
При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції про попереднє судове засідання відповідала вимогам частин першої-третьої статті 130 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясовано обставини справи, у зв`язку із чим суди дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення її позовних вимог.
Вважала, що судами попередніх інстанцій безпідставно залишено без розгляду її доводи, які свідчать про фіктивність спірного правочину, 
що є підставою для визнання цього правочину недійсним. Відсутнє реальне передання коштів сторонами правочину.
Також вважала, що оскаржувана ухвала про попереднє судове засідання не відповідала вимогам статті 130 ЦПК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2018 року поновлено 
ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 червня 2017 року, рішення цього ж суду 
від 18 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Відкрито касаційне провадження 
та витребувано матеріали цивільної справи із Шевченківського районного суду м. Чернівці. Зупинено виконання постанови Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року у частині стягнення ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 1 920,00 грн до закінчення касаційного провадження.
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів 
від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2020 року указану справу призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення 
є законними та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 23 травня 2003 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 липня 2012 року (а. с. 38-43 т. 1).
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2013 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 15 травня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2014 року, 
у справі № 2403/2425/12 визнано за ОСОБА_1 право власності 
на 1/2 частини нерухомого майна, яке складалося із житлового будинку 
літ. «А», загальною площею 203,2 кв. м, у тому числі житловою 122,6 кв. м, огорожі № № 1-3, басейну та криниці, вартістю 499 518,00 грн, що знаходиться по АДРЕСА_2 та у рахунок поділу легкового автомобіля марки «Caravan», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнуто з ОСОБА_2 
на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 79 735,00 грн (а. с. 22-31 т. 1).
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 15 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України 
з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року у справі № 2403/2425/12 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будівлі корівника літ. А загальною площею 935,20 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки загальною площею 0,2427 га за цією ж адресою відмовлено, у зв`язку із тим, що вищезазначене нерухоме майно було придбано ОСОБА_2 , 
як фізичною особою-підприємцем, на підставі договору купівлі-продажу 
від 12 квітня 2010 року і не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (а. с. 32-37 т. 1).
Під час розгляду зазначеної справи, було встановлено, що корівник 
та земельна ділянка, придбані ОСОБА_2 за рахунок коштів, які були позичені ним у січні 2010 року у ОСОБА_3 перед укладенням договорів купівлі-продажу і повернуті останньому після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 за рахунок власних коштів ОСОБА_2 .
Згідно копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_3 від 22 квітня 
2014 року він у січні 2010 року надавав у борг приватному підприємцю ОСОБА_2 кошти у розмірі 80 000,00 грн на придбання корівника 
та земельної ділянки, що знаходиться у АДРЕСА_1 . У листопаді 2012 року ОСОБА_2 повернув йому борг у розмірі 80 000,00 грн (а. с. 46 т. 1).
Відповідно до договору позики від 24 листопада 2008 року, укладеного 
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та розписки ОСОБА_2 від 24 листопада 2008 року, ОСОБА_4 надавав ОСОБА_2 безвідсоткову позику у розмірі 1 120 000,00 грн на один рік з 24 листопада 2008 року до 24 листопада 2009 року (а. с. 48 т. 1).
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 лютого 
2011 року позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені та стягнуто 
на його користь із ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 листопада 2008 року у розмірі 1 120 000,00 грн (а. с. 49 т. 1).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 
2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено 
ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, на підставі належним чином оцінених доказів, встановивши, що спірне нерухоме майно було придбане ОСОБА_2 , як фізичною особою-підприємцем, за рахунок позичених у січні 2010 року 
у ОСОБА_3 коштів та повернутих йому після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою за рахунок власних коштів, та ураховуючи рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 15 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України 
з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року у справі № 2403/2425/12, яке є чинним та яким було встановлено, що спірне майно 
не є спільним майном подружжя, обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для визнання договору позики недійсним, укладеного 
у січні 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки цим правочином права позивачки не порушені.
При цьому суд першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивачки у частині скасування договору позики від 24 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 
та ОСОБА_4 , оскільки позичені кошти не направлялися на придбання спільного майна подружжя, повернення коштів відбувалось не за рахунок коштів подружжя та з позивачки позичені кошти не стягувалися та претензій з цього приводу до неї не пред`являлось, а тому сама по собі відсутність згоди позивачки на укладення цього правочину не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.
Також суди дійшли правильного висновку, що оскаржувана ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2017 року про попереднє судове засідання відповідає вимогам частин першої-третьої 
статті 130 ЦПК України (у редакції на час постановлення ухвали), у зв`язку 
із чим відсутні підстави для її скасування. 
Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій безпідставно залишено без розгляду доводи позивачки, які свідчать про фіктивність спірного правочину, відсутність реальної передачі коштів сторонами правочину, а також не відповідності вимогам статті 130 ЦПК України оскаржувана ухвала суду про попереднє судове засідання 
є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право 
не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати 
їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться 
до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки 
та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року, 
так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 
2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру 
до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування 
чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Щодо зупинення виконання постанови
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2018 року було зупинено виконання постанови Апеляційного суду Чернівецької області 
від 03 травня 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої 
статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 03 травня 2018 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Чернівецької області 
від 03 травня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович