Справа № 2-166/11 
Провадження № 22-ц/4808/594/20
Провадження № 22-ц/4808/595/20 
Головуючий у 1 інстанції П`ятковський В. І. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                        Бойчука І.В.,
суддів                        Фединяка В.Д., Горейко М.Д.,
з участю секретаря                        Петріва Д.Б.,
сторін:        представників сторін,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до Коломийської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Коломийської міської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності, повернення самовільно захопленої земельної ділянки та позовом  ОСОБА_2 до виконавчого комітету Коломийської міської ради, Коломийської міської ради,  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним і скасування рішення виконкому Коломийської міської ради за № 345 від 21 листопада 1995 року, визнання нечинним Державного акту на право приватної власності на землю за апеляційними скаргами  ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2020 року,ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2020 року під головуванням судді П`ятковського В.І. у м. Коломиї
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Коломийської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Коломийської міської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності, повернення самовільно захопленої земельної ділянки.
Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Рішенням Коломийської міської ради за № 345 від 21 листопада 1995 року для будівництва і обслуговування будинку їй виділена земельна ділянка площею 0.1052 га, на частину якої площею 0,10 га 19 червня 1996 року видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, а частину земельної ділянки, що залишилась, їй виділено в користування для садівництва.
Зазначає, що в серпні 2007 року відповідачка ОСОБА_2 розпочала будівельні роботи на вищевкзаній земельній ділянці, зрізала фруктові дерева та насадження, повідомивши, що частина ділянки вилучена та рішенням Коломийської міської ради від 21 березня 2007 року передана їй у власність, площею 33,74 кв.м., про що видано Державний акт.
Також вказала, що ОСОБА_2 рішенням Коломийської міської ради за № 110 від 29 червня 2006 року передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , межі якої згідно плану, накладаються на належну їй ділянку.
У зв`язку з наведеним просила скасувати рішення Коломийської міської ради № 464-13/2007 від 21 березня 2007 року та рішення Коломийської міської ради № 110 від 29 червня 2006 року та Державні акти про право приватної власності на землю серії ЯД № 689771/012729700488 та ЯД № 855/22, видані на ім`я ОСОБА_2 , зобов`язати ОСОБА_2 повернути належну їй земельну ділянку з приведенням її в придатний до використання стан зі знесенням будівель та споруд.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2020 року позов  ОСОБА_1  задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано рішення Коломийської міської ради від 21 березня 2007 року № 464-13/2007 про передачу у власність ОСОБА_2 33,74 кв.м земельної ділянки для ведення садівництва по АДРЕСА_2 .
Визнано незаконним та скасовано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯД № 869771/012729700488, виданий ОСОБА_2 .
Визнано незаконним та скасовано рішення Коломийської міської ради від 29 червня 2006 року №110 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 .
Визнано незаконним та скасовано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯД № 855/22, виданий 25 січня 2007 року ОСОБА_2 .
Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 самовільно захоплену земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 52 кв.м. з приведенням її у придатний для використання стан зі знесенням будівель і споруд.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 452, 52 грн. судових витрат.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2020 року виправлено допущені описки в рішенні Коломийського міськрайонного суду Івано- Франківської області від 30 січня 2020 року по справі № 2-166/11 за позовом ОСОБА_1 до Коломийської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення Коломийської міської ради, визнання недійсним Державного акту на право власності, повернення самовільно захопленої земельної ділянки, зазначивши прізвище позивачки ОСОБА_1 , номер рішення Коломийської міської ради від 21 листопада 1995 року, яким ОСОБА_3 виділено земельну ділянку - № 345 та виклавши абзаци 3, 5, 6 резолютивної ; частини в наступних редакціях :
абзац 3 : "Визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯД № 869771/012729700488 виданий ОСОБА_4 Галині Іванівні";
абзац 5 : "Визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії ЯД № 865122 виданий 25 січня 2007 року ОСОБА_2 ";
абзац 6 : "Зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 самовільно захоплену земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 62 кв.м. з приведенням її у придатний для використання стан зі знесенням будівель і споруд".
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та ухвалою про виправлення описки, ОСОБА_2 подала апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі на рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2020 року  ОСОБА_2  зазначає, що воно приняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Вважає, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 набула права тимчасового користування земельною ділянкою площею 52 м.кв, а тому у неї не виникло жодних прав на таку земельну ділянку та відсутні підстави вимагати усунути перешкоди.
Судом першої інстанції не звернуто уваги на вимоги земельного законодавства, що діяло станом на 1996-2002 роки та безпідставно враховано право ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою.
Апелянт зазначає, що за діючим законодавством право на землю виникає з моменту одержання документа, що посвідчує таке право та державної реєстрації, а тому ОСОБА_1 по даний час не набула жодного права на земельну ділянку площею 52 кв. м, і її вимоги щодо такої земельної ділянки є безпідставними.
Апелянт зсилається на схему експертизи №0592, де вбачається, що до складу земельної ділянки не включено земельну ділянку, що була передана у тимчасове користування ОСОБА_1 площею 52 м. кв. Судом першої інстанції цього враховано не було.
Не погоджується з висновком №627 судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою по кримінальному провадженню, складеного 25.04.2017, оскільки такий був виконаний за постановою прокурора, а не на замовлення учасника справи. Та вважає, його недопустимим доказом і таким, що отриманий з порушенням норм процесуального права, на що і не звернув уваги суд першої інстанції.
Суд першої інстанції не з`ясував у чому саме полягає порушення прав ОСОБА_5 щодо земельної ділянки площею 0,10 га. ОСОБА_5 вільно та безперешкодно користується такою площею, навіть більшою на 12,90 кв. м - 0,101290 га.
Зважаючи на те, що ОСОБА_5 вільно користується та володіє земельною ділянкою по АДРЕСА_3 площею 0,101290 га згідно державного акту на землю, тому її право на таку земельну ділянку не порушено. При цьому, вбачається використання ОСОБА_5 земельної ділянки площею 12,90 кв.м без законних на те підстав.
Апелянт вважає, що ОСОБА_1   не набула права на земельну ділянку, що виходить за межі площі 0,10 га, встановленої в рішенні та державному акті, а тому в неї були відсутні підстави для звернення до суду та відсутній предмет спору. А також заначає, що у ОСОБА_1 знаходиться у володінні більша площа землі, аніж їй надана. 
Суд першої інстанції в рішенні не аргументував у чому саме скасовані рішення не відповідають закону і чим саме такі рішення порушують права ОСОБА_1 .
Тому просить рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
ОСОБА_1 подала відзив на дану пеляційну скаргу, де заначає, що судом першої інстанції належним чином досліджено всі обставини справи, надано їм належну правову оцінку та постановлено законне рішення у справі. Апеляційну скаргу вважає необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.
Значає, що земельна ділянка площею 52 кв.м належить ОСОБА_1 на праві користування відповідно до рішення Коломийської міської ради від 18.04.1996 року №93 та плану.
Як видно з схеми, у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться не вся земельна ділянка, визначена межами в правовстановлюючому документі. Існує накладка меж сусідньої земельної ділянки ( АДРЕСА_4 .
Відтак, судовим експертом констатовано факт накладення меж земельної ділянки апелянта на земельну ділянку ОСОБА_1 .
Як видно існує накладення частини земельних ділянок. Враховуючи дати видачі правовстановлюючих документів, необхідно зробити висновок, що ОСОБА_2 було надано у приватну власність частину земельної ділянки (62 кв.м) раніше приватизованої ОСОБА_1 .
Судом встановлено факт правомірного набуття та користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку та 0,0052 га для ведення садівництва у 1996 році.
Як встановлено судом в оскаржуваному рішенні, жодних актів щодо вилучення чи викупу вказаних земельних ділянок ОСОБА_1 ані органом місцевого самоврядування, ані іншими органами не приймалось, правовстановлюючі документи ОСОБА_1 є чинними та в установленому законом порядку не визнавались недійсними. Таким чином ОСОБА_1 має визначене законом право на захист своєї власності.
Просить залишити рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В апеляційній скарзі на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2020 року апелянт зазначає, що вона принята з порушенням норм процесуального права.
Апелянт заначає, що в мотивувальній частині рішення суду, суд зсилаєтсья на дві судові експертизи, а саме № 0592 від 14 вересня 2010 року та № 627 від 25.04.2017 року. Вказує на накладення, що становить 62 та 52 кв.м. При цому, суд першої інстанції не вказує у мотивувальній частині судового рішення, яку саме судову експертизу останній бере за основу. У резолютивній частині судового рішення суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , зобов`язує ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 самовільно захоплену ділянку по АДРЕСА_3 площею 52 кв.м. з приведенням її у придатний для використання стан зі знесенням будівель і споруд.
В подальшому, суд першої інстанції, приймаючи ухвалу про виправлення описки, змінює таку площу з 52 м.кв. на 62 м.кв.
Тому апелянт ввжає, що у даному випадку, змінюючи площу з 52кв. м на 62 кв.м, суд першої інстанції не виправив описку, а змінив по суті резолютивну частину рішення.
Просить скасувати ухвалу суду в частині виправлення описки в судовому рішенні від 30.01.2020 року щодо вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 самовільно захоплену земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 62 кв.м. з приведенням її у придатний для використання стан зі знесенням будівель і споруд.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 , які заперечили доводи скарги, пояснення представника Коломийської міської ради та виконкому, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області за № 345 від 21 листопада 1995 року ОСОБА_1 вирішено виділити житловий будинок по АДРЕСА_3 АДРЕСА_5 та зареєструвати за будинком земельну ділянку площею 1052,3 кв.м. за цією ж адресою. Зазначена земельна ділянка виділена на місцевості, що підтверджено планом (т. 1 а.с. 9, 10).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради № 93 від 18 квітня 1996 року присадибну ділянку загальною площею 1 052 кв.м передано позивачці, з яких 1000 кв.м - у приватну власність, а 52 кв.м залишено у користуванні. На земельну ділянку площею 0,10 га видано Державний акт про право приватної власності на землю серії І-ІФ № 002849.
Зазначені земельні ділянки передані ОСОБА_1 у відповідності до норм законодавства і рішення про їх повне або часткове вилучення органом місцевого самоврядування на користь ОСОБА_2 чи третіх осіб не приймалось.
В свою чергу, відповідачка ОСОБА_2 є власником будинковолодіння АДРЕСА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 07 грудня 2003 року, зареєстрованого в Коломийському МБТІ 11 листопада 2005 року.
Рішенням Коломийської міської ради № 110 від 29 червня 2006 року відповідачці передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, про що видано Державний акт на право власності на землю серії ЯД № 865122. а рішенням Коломийської міської ради за№ 464-13/2007 від 21 березня 2007 року, земельну ділянку площею 0,0034 га для ведення садівництва, що стверджується Державним актом на право власності на землю серії ЯД № 869771.
Із висновку судової будівельно-технічної експертизи № 0592 від 14 вересня 2010 року, вбачається, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться не вся земельна ділянка, визначена межами у правоустановлюючому документі та плані на АДРЕСА_5 , а існує накладка площею 62 кв.м на неї меж сусідньої земельної ділянки по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 . Передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка частково розташована на земельній ділянці ОСОБА_1 (т.3 а.с. 3-6).
Зі змісту експертного висновку також вбачається, що на схемі, яка є складовою цього висновку, відображено в натурі межі земельної ділянки ОСОБА_1 згідно промірів меж в державному акті. Площа земельної ділянки складає 0,1065 га. Невідповідність фактичної площі та площі згідно Державного акту ймовірно викликана різними методами вимірів: рулетою в 1996 році та електронним тахеометром у 2010 році.
Судом першої інстанції звернуто увагу на долучений до матеріалів справи висновок № 627 судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою по кримінальному провадженні № 12013090180001591, складений Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз 25 квітня 2017 року, відповідно до п. 4 якого, земельні ділянки за адресою АДРЕСА_2 площею 1000 кв.м та площею 33,74 кв.м, які належать ОСОБА_2 на підставі Державних актів про право власності на земельні ділянки серії ЯД № 865122 і ЯД № 869771/010729700488 відповідно, накладаються на земельні ділянки, розташовані за адресою АДРЕСА_3 а площею 1000 кв.м, яка належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії 1-ІФ № 002849 та площею 52 кв.м, яка передана позивачці у користування. Площа накладення становить 0,0057 га.
В ході дослідження експертом встановлено, що частина земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 на підставі вищевказаного Державного акту зайнята ОСОБА_2 та відгороджена цегляною огорожею.
Даний висновок також стверджує про накладку земельних ділянок сторін, але не взятий судом за основу, оскільки така експертиза призначена не судом, а іншим органом у кримінальному провадженні щодо даних земельних ділянок (т.5 а.с. 156-166).
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма закріплена в ст.321 ЦК України.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права.
Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та місцевого самоврядування.
За приписами ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Згідно з ч. 1, 2, 3 п "г" ст. 152 Земельного кодексу України Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Судом встановлено, що Коломийською міською радою чи її виконкомом не приймалось рішення про вилучення у ОСОБА_1 частини наданої їй у власність чи частини наданої їй у користування земельної ділянки на користь місцевої ради чи третіх осіб.
В порушення вимог ст. 116 ЗК України місцевою радою прийнято рішення про передачу частини належної на праві власності та частини земельної ділянки, яка належить на праві користування ОСОБА_1 , у власність ОСОБА_2 , що стверджується відповідним висновком судової експертизи від 14.09.2010 року, на яку зіслався суд першої інстанції.
При цьому слід зазначити, що виправляючи описку у судовому рішенні та постановляючи відповідну ухвалу від 21.02.2020, суд першої інстанції саме виходив з висновку цієї експертизи, у якій зазначено про площу накладки у розмірі 62 кв.м. Доводи апелянта про те, що виправленням такої описки суд змінив суть рішення, не є обгрунтованими і спростовуються наведеними вище обставинами та доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що такі рішення органу місцевого самоврядування порушують права позивачки, як власника земельної ділянки, а тому є незаконними. Державні акти, видані на підставі незаконних рішень також підлягають скасуванню.
Суд прийшов також до правильного висновку про повернення позивачу самовільно зайнятих земельних ділянок, виділених їй у законний спосіб. При цьому судом зазначено, що відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що правоустановлюючий документ на виділену ОСОБА_1 земельну ділянку остання отримала у 1996 році, тобто значно раніше ніж ОСОБА_2 . Також слід зазначити, що виданий позивачу Державний акт та рішення про надання їй іншої частини земельної ділянки у користування не скасовані, рішення про їх вилучення не приймалося, а тому є чинними. Порушені відповідачкою права на такі земельні ділянки підлягають захисту, оскільки видані ОСОБА_2 . Коломийською міською радою державні акти на земельні ділянки серії ЯД № 865122 і ЯД № 869771/010729700488 відповідно, накладаються на земельні ділянки, розташовані за адресою АДРЕСА_3 а площею 1000 кв.м, яка належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії 1-ІФ № 002849 та площею 52 кв.м, яка передана позивачці у користування.
Доводи апелянта про приватизацію позивачем земельної ділянки у більшому розмірі, ніж 0,10 га, не заслуговують на увагу. В даному провадженні не досліджувалися обставини правомірності виділення у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, так як позовні вимоги ОСОБА_2 до виконавчого комітету Коломийської міської ради, Коломийської міської ради,  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним і скасування рішення виконкому Коломийської міської ради за № 345 від 21 листопада 1995 року, визнання нечинним Державного акту на право приватної власності на землю уданій справі ухвалою суду від 14.11.2019 залишені без розгляду і така ухвала скасована при вирішені даної справи судом апеляційної інстанції та справу у цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржувані рішення суду та ухвала про виправлення у ньому описки відповідають вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, тому підстави для їх скасування відсутні.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції постановлено рішення та ухвалу з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому їх слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості судових рішень, тому підстав для їх скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги  ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2020 року і ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2020 року залишити без задоволення. 
Рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 січня 2020 року та ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 21 лютого 2020 року залишити без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк
                                                                               М.Д. Горейко