П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/1397/20 
Головуючий у 1-й інстанції:  Майстренко Н.М. 
          Суддя-доповідач:  Франовська К.С. 

06 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Совгири Д. І.  Кузьменко Л.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду  від  21 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:
- визнати протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати через військову частину НОМЕР_2 звільненому з військової служби ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 видати наказ на військову частину НОМЕР_2 про нарахування та виплату звільненому з військової служби ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення на день виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме 27.11.2018;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по лютий 2018 року, виходячи з грошового забезпечення на день виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме 27.11.2018;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по лютий 2018 року включно з урахуванням абзацу 5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки. 
-  визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 19 січня 2017 року по лютий 2018 року. 
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 провести ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 19 січня 2017 року по лютий 2018 року.
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 провести ОСОБА_1 нарахування та виплату  грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за  2017-2018 роки. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення  яким задовольнити позовні вимоги повністю.  
На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що виплата заборгованості з грошового забезпечення за минулі роки незалежно від того, в якій військовій частині в період проходження військової служби, виникла ця заборгованість, здійснюється тієї військовою частиною, якою позивач виключений із списків особового складу, у зв`язку із звільненням з військової служби, а саме – НОМЕР_1 (через військову частину НОМЕР_2 ), що необґрунтовано не враховано судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. 
Військова частина   НОМЕР_1 у відзиві на апеляційну скаргу вказала, що позивачем не надано до суду жодних доказів проте, що військовій частині   НОМЕР_1 було відомо щодо невикористаних додаткових відпусток як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2016 роки під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 .
Разом з тим, військова частина НОМЕР_2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що позовні вимоги, пред`явлені до військової частини   НОМЕР_2 за період проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 до моменту зарахування до особових списків військової частини НОМЕР_1 , належним чином не обґрунтовані та не підлягають задоволенню до обраних позивачем відповідачів.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення   сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.01.2017 №16 зарахований з 19.01.2017 до списків особового складу частини, на всі види забезпечення.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.11.2018 №283   ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення цієї частини. 
За період проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 щорічні додаткові відпустки як учаснику бойових дій за 2017 рік та за 2018 рік ОСОБА_1 не надавались, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2020 №117/40.
Відповідно до листа військової частини НОМЕР_2 від 12.02.2020 №10/93 грошова компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій ОСОБА_1 не виплачувалась. 
Як вбачається з листа військової частини НОМЕР_2 від 12.02.2020 №10/92, виплата індексації ОСОБА_1 не проводилась. 
Не погоджуючись з відмовою відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки та індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги, пред`явлені до Військової частини НОМЕР_1 за період проходження служби у Військовій частині НОМЕР_3 до моменту зарахування до особових списків  В/ч НОМЕР_1 , належним чином не обґрунтовані та не підлягають задоволенню до обраних позивачем відповідачів.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині з огляду на таке.

Щодо грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2018 рік, як учаснику бойових дій.
Верховним Судом 16.05.2019 прийнято постанову у зразковій справі №620/4218/18 (№Пз/9901/4/19), залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019. Верховний Суд, ухвалюючи вказане судове рішення, зазначив, що ознаками типової справи є: позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби; відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені; підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є:  стаття 4 Закону України "Про відпустки", статті  5,  12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",  стаття 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей",  стаття 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"; предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  в період визначений підпунктами 17-18  статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  в період визначений підпунктами 17-18  статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"
Відповідно до ч. 3  ст. 291 КАС України  при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Згідно із п. 21  ст. 4 КАС України  типові адміністративні справи адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявленого аналогічні вимоги.
Враховуючи предмет спору у даній  справі та предмет спору у справі, яку розглянуто Верховним Судом як зразкову, суд дійшов висновку про те, що адміністративна справа №240/1379/20 є типовою справою по відношенню до зразкової справи №620/4218/18 (№Пз/9901/4/19).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує висновки Верховного Суду, які зроблені під час розгляду зразкової справи №620/4218/18 (№Пз/9901/4/19) та зазначає наступне.
Частиною 1  ст. 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу"  (далі - Закон №2232) встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі  визначає  Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  (далі - Закон №2011)
За приписами  ст. 1 Закону №2011, соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в  Конституції України  та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені  законом  пільги, гарантії та компенсації (ст. 1-2 Закону №2011).
Статтею 10-1  Закону №2011  визначено право військовослужбовців на відпустки, порядок їх надання та відкликання з них. Частиною 8 вказаної статті передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до  Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно  ст. 16-2 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки"  (далі - Закон №504/96-ВР) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений  Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до  Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Отже, учасники бойових дій мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст. 5 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  (далі - Закон №3551) визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Позивач  має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення  серії НОМЕР_4 .
Пунктом 12 ч.1 ст. 12  Закону №3551  визначено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже, позивач, як учасник бойових дій, під час проходження військової служби мав право на отримання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік.
Разом з тим, пунктами 17 та 19 частини першої статті 12  Закону №2011  встановлені обмеження щодо реалізації учасниками бойових дій їх права на отримання додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12  Закону №3551, згідно з якими в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Натомість, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Згідно п. 21 ч. 1 ст. 12  Закону №2011   у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Визначення особливого періоду надано в  Законі України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"  (далі - Закон  №3543) та  Законі України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII "Про оборону України"  (далі - Закон №1932 ).
Статтею 1 Закону №3543  визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Водночас, згідно  ст. 1 Закону №1932, особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону №3543  визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (ч. 8  ст. 4 Закону №3543 ).
Із  аналізу зазначених норм слідує, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски учаснику бойових дій, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Так, з матеріалів справи вбачається, що протягом 2015-2018 років позивач  своїм правом на отримання додаткової відпустки учасникам бойових дій не скористався, у зв`язку з введенням у зазначений період особливого періоду.
Відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Отже, військовослужбовець, який під час проходження військової служби не використав додаткову відпустку, право на яку він мав відповідно до  закону, при звільненні його з військової служби має право на виплату грошової компенсації за всі невикористані дні такої відпустки.
Апеляційним судом встановлено, що при звільненні позивача з військової служби грошова компенсація за невикористану в 2015-2018 роках додаткову відпустку учаснику бойових дій виплачена не була.
Спірні правовідносини щодо отримання позивачем грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням з військової служби виникли в особливий період.
У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. В особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. 
Разом з тим, норми  Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"  не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток  (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12  статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551 "Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту", пунктом 8  статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 №2011 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  та статтею 16-2 Закону України від 05.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки".
Окрім цього, відповідно до п. 3 Р. XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Відтак, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12  статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551 "Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту".
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що при звільненні з військової служби у запас позивач  мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12  Закону № 3551.
Отже, при виключенні позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані у 2015-2018 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в  частині позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною у виплаті грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015-2018 роки, як учаснику бойових дій є обґрунтованими а тому підлягають задоволенню.
Позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити  позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015-2018 роки, як учаснику бойових дій - є похідною, а тому також підлягає задоволенню.
Щодо індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по лютий 2018 року.
Відповідачем не заперечується, що позивачу у зазначений період не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення. Відповідач у листі №3369 від 04.12.2019 зазначив,  що з січня 2016 року на підставі  розпорядження Директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 № 248/3/9/1/2 військовослужбовцям припинена виплата індексації грошового забезпечення, в зв`язку з відсутністю фінансового ресурсу у Міністерства оборони України.
Надаючи правову оцінку непроведенню індексації грошового забезпечення позивача, колегія суддів зазначає таке.
Згідно ч. 1  ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 № 1282-ХІІ  (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Підстави для проведення індексації визначені  статтею 4 Закону №1282-ХІІ, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього  Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Згідно  ст. 5 Закону №1282-ХІІ, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Відповідно до  ст. 9 Закону №1282-ХІІ  визначено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Статтею  18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"  визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з  ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).
Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1)підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (п. 6 Порядку №1078).
Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Тобто, сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до  Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Із аналізу наведених вище нормативно-правових актів, вбачається що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
З огляду на вищевикладене, фінансово-економічна ситуація в державі жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.
Таким чином, посилання відповідача на відсутність коштів для виплати індексації судом є неправомірними, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Оскільки, позивачу за період з 01.01.2016 по лютий 2018 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо її ненарахування та невиплати.
Враховуючи встановлені обставини, що підтверджуються належними доказами, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача в частині невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по лютий 2018 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно незадоволення позовних вимог пред`явлених позивачем до військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 за період з 2015 року до 19.01.2017 (дата зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ), оскільки військова частина НОМЕР_1 не була обізнана з обставинами проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_3 та зазначає таке.
Так, матеріалами справи підтверджується, що у 2015 -2016 роках позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 та в подальшому був переведений до нового місця проходження військової служби – військової частини НОМЕР_1 , куди прибув та надав грошовий атестат де зазначено, всі виплати його грошового забезпечення.
Пунктом 14  Р. І Порядку № 260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Згідно з п. п. 3 Р. ХХХІ Порядку № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
За приписами абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, у позивача виникло право на виплату заборгованості з належного грошового забезпечення за дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за минулі роки саме на день виключення із списків особового складу частини у зв`язку із звільненням з військової служби. 
Таким чином, виплата заборгованості з грошового забезпечення за минулі роки незалежно від того, в якій військовій частині в період проходження військової служби, виникла ця заборгованість здійснюється тією військовою частиною де позивач виключений із списків особового складу у зв`язку із звільненням з військової служби а саме – НОМЕР_1 (через військову частину НОМЕР_2 ), що необґрунтовано не враховано судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини однією з визначальних обставин, за яких легітимні очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. 
Оскільки, суд першої інстанції встановив законодавчо закріплене право позивача на належне грошове забезпечення позивача та наявність заборгованості з цього грошового забезпечення у 2015-2016 роках, а тому зобов`язаний був покласти виплату цієї заборгованості на відповідача - Військову частину НОМЕР_1 , звідки позивач виключений із списків особового складу, у зв`язку із звільненням з військової служби, однак незаконно відмовив у цій частині задоволення позову.
Крім того, при прийнятті остаточного рішення по даній справі, колегія суддів також враховує й правову позицію, висловлену Конституційним Судом України у своїх рішеннях від 06.06.1999 №8-рп/99, 20.03.2002р. №5-рп/2002 та 11.10.2005р. №8-рп/2005, а також практику Європейського суду з прав людини щодо дотримання державою принципу "правомірних або законних очікувань" (зокрема, рішення у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії», «Федоренко проти України», «Федорченко та Лозенко проти України»). 
З цих підстав необгрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо права ОСОБА_1 на пред`явлення позовних вимог про стягнення індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову відпустку за відповідний період до Військової частини НОМЕР_3 ,  де позивач проходив військову службу, оскільки позивач звернувшись до суду з позовом вправі очікувати на захист порушених прав.
Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем - військовою частиною НОМЕР_2 не надано до суду жодних доказів щодо відсутності зобов`язання нарахувати і виплатити  належні позивачу суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення, та наявність такого зобов`язання саме військової частини НОМЕР_3 . 
Відповідно до ч. 1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 провести ОСОБА_1 нарахування та виплату  грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 19 січня 2017 року по лютий 2018 року. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 провести ОСОБА_1 нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по лютий 2018 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. 

Постанова суду складена в повному обсязі  06 серпня 2020 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Кузьменко Л.В.