Справа № 461/4980/17                                Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/984/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар - Жукровська Х.І.,
       з участю відповідача ОСОБА_1 , представника відповідачів адвоката Арутюнової Н.Ф., позивача ОСОБА_2 , представника позивача адвоката Гірника В.М., представника третьої особи Зубашевського Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року, постановлене в складі головуючого судді Фролової Л.Д., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус Пятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М. про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з указаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог, на підставі статті 229 ЦК України просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 17 листопада 2015 року, згідно з яким вона подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь Ѕ частку вищевказаної квартири, набуту на підставі договору дарування, укладеного 22 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
       Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2015 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 17 листопада 2015 року між нею та ОСОБА_1 було укладено цивільно-правову угоду, за умовами якої вищевказана квартира перейшла у власність ОСОБА_1 .
       Вказувала на те, що є одинокою особою, а спірна квартира є її єдиним житлом, право власності на яке набуте в порядку спадкування після смерті дочки, яка хворіла шизофренією протягом 27 років, а у 1999 році їй було встановлено 2-гу групу інвалідності. Фактично вона не виходить із депресивного стану, оскільки за короткий термін втратила багато родичів, які померли у різних роках. Ураховуючи різке погіршення стану здоров`я, відсутність достатнього матеріального забезпечення у неї була необхідність в опікуні.
       З ОСОБА_1 вона знайома з 2006 року, так як остання періодично приходила до неї та за грошову винагороду допомагала по домашньому господарству. Маючи потребу у догляді та матеріальній підтримці, вона погодилась на запропоновану ОСОБА_1 угоду, а саме ними було погоджено, що ОСОБА_1 буде надавати їй щомісячно допомогу, у тому числі шляхом догляду за нею, придбання ліків, оплати за комунальні послуги, за що вона передасть квартиру у власність останньої. За домовленістю між сторонами ОСОБА_2 залишалася проживати в квартирі, а після її смерті ОСОБА_1 могла вільно на власний розсуд розпорядитися квартирою.
       Вважала, що 17 листопада 2015 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, будь-якого іншого правочину щодо свого єдиного житла вона не мала наміру укладати. У нотаріальній конторі під час укладення правочину їй пояснили, що квартира переходить безоплатно у власність ОСОБА_1 , а остання їй надає щомісячну підтримку до смерті і вона залишається проживати у квартирі. При цьому, їй не було вручено примірник спірного договору. Протягом перших місяців після укладення спірного договору ОСОБА_1 підтримувала її морально, вносила частину сум, нарахованих за комунальні послуги, приносила продукти.
       У 2015 році ОСОБА_1 стала проживати у спірній квартирі, а у 2016 році відношення останньої до неї змінилося, оскільки ОСОБА_1 стала пропонувати вселення до квартири брата свого покійного чоловіка.
З часом ОСОБА_1 перестала допомагати їй. 
У квітні 2017 року вона звернулася до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про надання інформації щодо договору від 17 листопада 2015 року, та 27 квітня 2017 року отримала відповідь про те, що між нею та ОСОБА_1 було посвідчено договір дарування спірної квартири, а договір довічного утримання не посвідчувався.
       Вказувала про те, що при укладенні зазначеного договору дарування допустила помилку щодо природи цього правочину, оскільки мала на меті укласти саме договір довічного утримання, унаслідок чого спірний договір дарування є недійсним. Крім того, вона дізналася, що 22 грудня 2015 року ОСОБА_1 відчужила Ѕ частку спірної квартири шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_3 . Таким чином, просить витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на її користь 1/2 частки квартири.
       Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
       Не погоджуючись із цими судовими рішеннями позивач ОСОБА_2 оскаржила такі в касаційному порядку. Просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року позов задоволено.
       Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири 32,1 кв.м., комора в підвалі 9,8 кв.м., укладений 17 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., реєстровий номер 3-2094, з приведенням сторін договору до попереднього стану.
       Витребувано на користь ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 , що отримана ним відповідно до договору дарування частки квартири від 22 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., реєстровий номер 3-2388.
       Стягнуто з ОСОБА_1 та з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі по 840 грн. 80 коп. з кожного.
       Рішення суду в апеляційному порядку оскаржили відповідачі. 
       В апеляційній скарзі зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справ, матеріалам справи та вимогам закону. 
       В обґрунтування вимог покликаються на те, що договір дарування від 17 листопада 2015 року посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому в момент складання договору, дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею та незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. 
       Зазначають, що у письмових поясненнях та в усних під час судових засідань неодноразово зазначалось про те, що подарована квартира є єдиним житлом позивача, проте суд не врахував того факту, що згідно договору дарування від 17.11.2015 року позивачу було залишено право пожиттєвого проживання у вищезазначеній квартирі, а обдарований проти цього не заперечував. Таким чином, сторони договору домовились про встановлення сервітуту - право користування чужим майном. 
       Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №335/8252/14-ц від 12.09.2018 року, враховуючи передбачений сторонами договору дарування сервітут та обставина, що позивач після укладення спірного договору продовжує проживати у вказаній квартирі, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов`язана з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину. 
       Окрім цього, укладений між сторонами договір дарування від 17.11.2015 року не містить застережень, чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст. 717 ЦК України. 
       Під час укладення оспорюваного правочину волевиявлення позивачки було вільним і відповідало її внутрішній волі та вимогам чинності правочину. Суд не мотивував на підставі яких доказів він дійшов висновку, що саме на час укладення договору дарування квартири 17.11.2015 року позивачка перебувала у депресивному стані, а тому не усвідомлювала власні дії. Водночас факт проживання позивачки ОСОБА_2 у спірному майні не може бути підставою для визнання недійсним договору дарування з причин відсутності фактичної передачі майна за договором, оскільки після укладення договору дарування відповідачка фактично користується спірною квартирою.        
Також, на думку апелянта, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосуванням реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, оскільки віндикаційний та негаторний позови вважаються взаємовиключними. 
       З урахуванням наведеного вважають, що позовна вимога ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 Ѕ ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 та позовна вимога про визнання недійсним договору дарування від 17 листопада 2015 року не підлягають задоволенню. 
       Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 січня 2020року скасувати та постановити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. 
       15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Скасовуючи судові рішення у справі та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції суд касаційної інстанції вказав, що суди належним чином не дослідили тієї обставини, що після укладення спірного правочину позивачка тривалий час продовжує проживати у квартирі, звернулася до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки вважала що укладала саме договір довічного утримання. Окрім цього, суди не звернули уваги на доводи позивачки про те, що відповідачка певний час надавала їй допомогу та здійснювала догляд за нею, що може свідчити про неправильність укладення правочину. Крім того, суди у порушення положень процесуального закону не перевірили, чи є спірна квартира, яка була передана у власність відповідачки на підставі договору дарування, єдиним житлом позивачки. Сам по собі факт роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є безумовною підставою для відмови у задоволенні такого позову. А суди по суті лише на підставі цього факту й відмовили у позові.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2015 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
17 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
22 грудня 2015 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування відчужила Ѕ частку спірної квартири ОСОБА_3 .
Судом також установлено, що ОСОБА_2 є одинокою особою 1944 року народження, вищевказана квартира є її єдиним житлом, право власності на яке набуте в порядку спадкування після смерті дочки, яка хворіла шизофренією протягом 27 років, а у 1999 році позивачці було встановлено 2-гу групу інвалідності.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь-якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитись зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину. Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Перелік, указаний в абзаці 2 частини  1 статті  229 ЦК України, вичерпний і розширювальному тлумаченню не підлягає. Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням принципу ignorantiajurisnocet (з лат. - незнання закону шкодить). У зв`язку з цим Верховний Суд України неодноразово вказував, що «помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним» (ПостановаВСУ від 13.04.2016 року у справі №6-2953цс15; Постанова ВСУ від 27.04.2016 року у справі №6-372цс16; Постанова ВСУ від 12.10.2016 року у справі №522/2038/14).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
З цього визначення, а також з інших статей глави 55 ЦК слідують такі юридичні характеристики договору дарування, як: - це договір, що опосередковує перехід права власності, тобто за ним відбувається передача майна у власність від однієї особи до іншої; - цей договір безоплатний; -відтепер він може бути не лише реальним, а і консенсуальним, оскільки дарувальник зв`язаний обіцянкою передати майно обдаровуваному і в майбутньому.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
При цьому, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину дарування недійсним з підстав його вчинення під помилкою повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372 цс 16, від яких Велика Палата Верховного Суду на даний час не відступила. Аналогічний висновок викладений, зокрема, в постановах Верховного Суду від: 27 березня 2019 року в справі № 697/108/16-ц (провадження № 61-16668св18); 06 серпня 2020 року у справі № 171/2190/17 (провадження № 61-5111 св 19)
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Апеляційним судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору позивачці виповнився 71 рік. У суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що має вищу освіту, що визначає фактичну можливість ознайомитись зі змістом правочину, який нею вчинявся.
На момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про неусвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мала. В той же час колегія суддів звертає увагу, що позов заявлено з підстав вчинення правочину внаслідок помилки, що не є тотожним визнанню правочину недійсним з підстав неусвідомлення значення свої дій та неможливістю керувати ними. Встановлення позивачці у 1999 році ІІ-ої групи інвалідності з причини: загальне захворювання обставин щодо помилки у правовій природі укладеного договору дарування, не підтверджує. Не підтверджує цього і факт перебування позивачки на обліку у психоневрологічному диспансері. Жодних доказів, які б свідчили, що позивачка саме на момент вчинення правочину страждала на психічний розлад (доказів про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину) і не могла усвідомлювати значення свої дій та (або) керувати ними, а відтак, і виражати свою волю, суду не надано.
Позивач мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину, про що свідчить змісту такого. Так, у договорі дарування від 17 листопада 2015 року сторони узгодили, що вони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним усвідомленим і відповідає внутрішній волі; умови договору є зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Також сторони погодили, що ОСОБА_2 залишає за собою право по життєвого проживання у квартирі, а обдаровувана проти цього не заперечує (т.1 а.с.7-8). Обумовлюючи в договорі умову пожиттєвого проживання у спірній квартирі, позивачка розуміла, що така квартира із її власності вибуває. В той же час у суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що у її розумінні за договором довічного утримання квартира з її власності не вибуває до моменту її смерті. Зміст оспорюваного договору і таке розуміння позивачкою і на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції умов договору довічного утримання свідчить про те, що при посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, а не договору довічного утримання, що засвідчено власноручним підписом позивачки. 
Представник державної нотаріальної контори, в якій посвідчувався оспорюваний договір дарування, в суді апеляційної інстанції пояснив, що перед посвідченням будь-якого договору дарування дарувальнику надається правова консультація про можливі варіанти переходу права власності на об`єкт нерухомості до обдарованого, зокрема, але не виключно: договір дарування, договір довічного утримання, спадковий договір, заповіт тощо, дарувальника було попереджено про вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору дарування та про те, що укладення договору дарування передбачає перехід права власності на квартиру до обдарованого в день нотаріального посвідчення договору дарування й не пов`язане з виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало реальній домовленості та дійсним намірам. На виконання вимог статті 44 Закону України «Про нотаріат», до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус установила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору. При цьому не виникло жодних сумнівів щодо відповідності змісту договору дарування квартири дійсній волі дарувальника. Зазначив, що порядок підписання правочину, тобто проставляння особою особистого підпису на правочині є також вираженням її волевиявлення, а саме, закріплення власної волі особи. Також указав, що 07.12.2016 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №3-2324 заповіт, згідно з яким ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що мало б належати їй на момент її смерті і на що б вона за законом мала право, ОСОБА_1 . Тобто, складання заповіту, охоплення ним прав та обов`язків, які їй належали на момент складання такого, а також тих прав та обов`язків, які могли належати цій особі у майбутньому, виразило вольову спрямованість та внутрішнє суб`єктивне бажання ОСОБА_2 до передачі у майбутньому після її смерті саме ОСОБА_1 іншої частини належного їй майна чи фінансів.
Окрім того, в суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що відповідачка ОСОБА_1 не могла надавати їй матеріальної підтримки, оскільки у неї були відсутні кошти, що також, на думку колегії суддів, свідчить про відсутність помилки щодо правової природи укладення оспорюваного договору дарування. 
Позивач діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування безоплатно передає квартиру відповідачці, яка не є сторонньою людиною для позивачки, адже тривалий час здійснювала догляд за її донькою, що підтверджено нею в суді апеляційної інстанції. 
Відповідачка в суді підтвердила обставину тривалого спільного проживання із позивачкою, ведення спільного побуту (спільне ведення господарства, придбавання певних речей). Зазначене свідчить про відносини взаємної турботи, моральної й матеріальної допомоги та підтримки, спільності інтересів та взаємного піклування, що склалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ще до укладення правочину, та спричинили до очевидного визначення такими себе як члена сім`ї один одного.
З огляду на зазначене, намір дарувальника - ОСОБА_2 обдарувати обрану нею особу - ОСОБА_1 , тобто передати їй своє майно безоплатно, не викликає обґрунтованих сумнівів.
На час укладення оспорюваного договору дарування, а також на даний час, позивачка зареєстрована і проживає за адресою спірної квартири, в яку, після укладення оспорюваного договору дарування також вселилась відповідачка (обдарована), що підтверджується, як змістом договору дарування, так і поясненнями позивачки та відповідачки, наданими в суді апеляційної інстанції. Позивачка не заперечила, що продовжує безперешкодно проживати у спірному житлі, проти чого відповідачі не заперечують. Матеріали справи не містять доказів зворотнього. У цьому зв`язку аргументи позивачки, що її позбавлено єдиного житла, не відповідають фактичним обставинам справи і не свідчать про підтвердження цього факту. 
Адже, згідно умов договору дарування квартири від 17 листопада 2015 року, «сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру», при цьому, «Дарувальник ОСОБА_2 залишає за собою право пожиттєвого проживання у вищезазначеній квартирі, а обдаровувана не заперечує», із чого випливає, що сторони договору домовилися про встановлення особистого сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника довічного безоплатного користування відповідно до цільового призначення вищезазначеною квартирою.
Колегія суддів зазначає, що встановлення в договорі дарування особистого сервітуту на ім`я дарувальника не тягне за собою обов`язку обдаровуваного здійснити на користь дарувальника певні дії майнового або немайнового характеру. Для виникнення у дарувальника сервітуту ніяких дій обдарований здійснювати не буде і зобов`язуватися їх здійснювати також не буде. У вказаних у договорі умовах не вбачається зустрічного виконання зобов`язань, оскільки вони не породжують обов`язку обдаровуваного. Передача квартири в дарунок не поставлена у залежність від надання проживання у відчужуваному житлі, не є зустрічним наданням. Таким чином, при встановленні сервітуту в договорі дарування не простежується зустрічності, що не дозволяє використовувати частину 2 статті 717 ЦК України. За відсутності синалагматичної залежності дій однієї сторони договору від дій іншої відносини між особами мають характер безоплатних. При безоплатності відносин зменшується обсяг майнових благ однієї сторони і, відповідно, збільшується у іншої. При даруванні, яким встановлюється особистий сервітут, обсяг майнових благ зменшується у дарувальника і збільшується у обдаровуваного, і встановлення щодо переданого в дар майна сервітуту не тільки не є обов`язком обдаровуваного, а й не тягне передання ним благ, які б поповнили майнову сферу дарувальника. Відтак, правова конструкція укладеного між сторонами правочину повністю вписується у правову природу безоплатності. Зустрічного надання така конструкція не містить. З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що в договорі дарування квартири від 17 листопада 2015 року було встановлено особистий сервітут довічного проживання дарувальника; оскільки ця умова не є обов`язком обдаровуваного, який тим самим не здійснює стосовно дарувальника ніяких дій майнового або немайнового характеру; тобто це не підпадає під заборону, що міститься у частині 2 статті 717 ЦК України.
Позивач також не надала належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем про її утримання, та про необхідність такого утримання, адже сам по собі похилий вік позивачки не свідчить про це, а також не надала жодного доказу на підтвердження помилки з її боку щодо природи договору дарування, та доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір укладено нею внаслідок тяжких сімейних обставин.
При цьому, колегія суддів враховує, що зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Слід виходити з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Установивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що вона помилялась щодо правової природи правочину, що укладається, а саме, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Як наслідок помилково задоволив похідну позовну вимогу про витребування майна.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч.1, п. п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позовні   вимоги задоволенню не підлягають, то   понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій слід покласти на позивача ОСОБА_2 .
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - задовольнити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, державний нотаріус Пятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М. про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири 32, 1 кв.м., комора в підвалі 9, 8 кв.м., укладеного 17 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., реєстровий номер 3-2094, з приведенням сторін договору до попереднього стану та витребування на користь ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 1/2 (однієї другої) частку квартири АДРЕСА_1 , що отримана ним відповідно до договору дарування частки квартири від 22 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., реєстровий номер 3-2388 - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 681 грн. 60 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції, 2 522 грн. 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та в користь ОСОБА_1 і ОСОБА_3 по 1 261 грн. 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.