Справа № 466/9517/17                                Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І. 
Провадження № 22-ц/811/2517/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар Юзефовчи Ю.І., 
з участю позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової прокуратури Західного регіону України на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Баєвої О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Військової прокуратури Західного регіону України про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

       позивач звернувся в суд з позовом про стягнення на його користь у відшкодування моральної шкоди 1 000 000, 00 грн. з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу.
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 06.02.2015 року відносно нього було внесено відомості до ЄРДР № 42015070210000043 за ч.3 ст. 368 КК України. Вважає дане обвинувачення сфальсифікованим та таким, що ґрунтувалося на неправдивих показах свідка ОСОБА_3 . В подальшому, 25.05.2015 року, в судовому засіданні Іршавського районного суду Закарпатської області свідок ОСОБА_3 під присягою дала покази про те, що старший прокурор військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України ОСОБА_4 примусив її давати неправдиві свідчення проти ОСОБА_1 , а також сфабриковував протоколи допиту свідка ОСОБА_3 .
       У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 26.05.2015 року звернувся із заявою про злочин до військової прокуратури Західного регіону України. У відповідь на вказану заяву отримав відповідь за підписом заступника військового прокурора Західного регіону України Білоусова Є.О., яким його повідомлено, що підстав для внесення відомостей до ЄРДР за його заявою немає, оскільки відсутні відомості, передбачені ч.5 ст.214 КПК України.
       Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18.08.2015 року визнано протиправною бездіяльність заступника військового прокурора Західного регіону України Білоусова Є.О. щодо невнесення відомостей до ЄРДР по заяві від 26.05.2015 року та зобов`язано внести такі відомості, розпочати досудове розслідування.
       На виконання ухвали слідчого судді 01.09.2015 року військовою прокуратурою Західного регіону України зареєстровано кримінальне провадження № 42015140400000093 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України.
       Проте, позивач зазначає, що вже 30.12.2015 року кримінальне провадження було закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. А 03.03.2016 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова постанову від 30.12.2015 року про закриття кримінального провадження скасовано.
       Крім того, ОСОБА_1 03.03.2016 року подав клопотання про визнання його потерпілим та про проведення допиту. Листом від 11.03.2016 року № 10/1/2-243 вих.-16 військовою прокуратурою Західного регіону України повідомлено ОСОБА_1 про те, що ще 18.09.2015 року постановою відмовлено у задоволено клопотання про визнання його потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні. Проте, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13.04.2016 року визнано протиправною бездіяльність слідчого військової прокуратури Західного регіону України та зобов`язано слідчого визнати потерпілим ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №42015140400000093 від 01.09.2015 року.
       В подальшому, постановою слідчого в ОВС слідчого відділу слідчого управління військової прокуратури Західного регіону України Ящуком Р.В. від 30.06.2016 року кримінальне провадження закрито, а ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.07.2016 року постанову скасовано.
       Крім того, слідчим військової прокуратури Західного регіону України також виносилися постанови про закриття кримінального провадження, а саме: 16.12.2016 року, 08.08.2017 року, які були скасовані ухвалами Шевченківського районного суду м. Львова від 02.02.2017 року та від 04.09.2017 року. 
       Позивач вважає, що його права вказаними діями прокуратури суттєво порушені, в результаті чого йому завдано моральних страждань, які виразилися в необхідності відстоювати свої права, порушенні його нормального ритму життя. Просив позов задовольнити.
       Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через казначейську службу на користь ОСОБА_1 78 766, 50 грн. (сімдесят вісім тисяч сімсот шістдесят шість гривень п`ятдесят копійок) у відшкодування моральної шкоди.
       Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 серпня 2019 року у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Військової прокуратури Західного регіону України в дохід держави судові витрати в сумі 1 118 грн. 50 коп. 
       Не погоджуючись рішенням позивач ОСОБА_1 та відповідач Військова прокуратура Західного регіону України оскаржили таке в апеляційному порядку.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, зокрема про порушення прав позивача протиправною бездіяльністю слідчих військової прокуратури Західного регіону України, також обґрунтовано визначив характер спірних правовідносин, проте визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди не взяв до уваги всіх обставин справи в сукупності. Так, починаючи з 26 травня 2015 року по сьогоднішній день слідчі військової прокуратури Західного регіону України порушують його права як потерпілого в кримінальному провадженні № 42015070210000043. Отже вже більше 4 років не відбувається жодних передбачених КПК України процесуальних заходів щодо розслідування його повідомлення про злочин. Така бездіяльність призвела до моральних страждань, до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації його життя, оскільки він був позбавлений роботи, втратив єдиний заробіток, на його утриманні перебувають дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за малолітньою дитиною.
       Враховуючи наведене, суд не оцінив у повній мірі зазначені моральні страждання, а задоволена сума моральної шкоди в розмірі 78 766, 50 грн. не відповідає мірі його страждань та обставинам справи. 
       Крім того, при визначенні суми моральної шкоди, суд виходив з половини мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць порушення прав позивача бездіяльністю органу досудового розслідування. Разом з тим, жодного правового посилання на ту чи іншу норму права, яка б передбачала такий розрахунок, судом зроблено не було. 
       Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року змінити та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби на користь позивача ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000, 00 грн. 
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , військова прокуратура Західного регіону України зазначила, що на підтвердження доводів скарги, позивач не долучив жодного доказу. Апеляційна скарга лише містить посилання на норми матеріального права щодо визначення порядку відшкодування завданої шкоди, а також постанови Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, проте у такій позивачем не зазначено в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19.06.2019 року, і не доведено неповноту встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       В апеляційній скарзі Військова прокуратура Західного регіону України зазначила, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, а висновки викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. 
       Зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення безпідставно послався на вимоги ст.1174 ЦК України, якою не регулюються відносини між сторонами у даному спорі, та застосував ст. 1176 ЦК України, на яку позивач не посилався у позовній заяві, чим вийшов за межі вимог останнього. 
       Вказує на те, що право на відшкодування моральної шкоди позивачу не підпадає під випадки вказані в ст. 2 Закону № 266/94, з урахуванням вимог п.1 ч.1 ст. 1 цього Закону, ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, яка завдана позивачу відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім цього, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність вини заподіювача. Позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності відповідача не подано, а також відсутній причинний зв`язок між діями відповідачів та спричиненням моральної шкоди, не надано доказів у чому полягає моральна шкода та чим керувався позивач, визначаючи розмір відшкодування. 
       Стверджує, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 78 766, 50 грн., виходячи з половини мінімального розміру заробітної плати (застосувавши ст. 13 Закону № 266/94, якою не регулюються оспорювані відносини) за кожен місяць порушення прав позивача бездіяльністю органу досудового розслідування, без посилання на норму, якою законодавство визначає такий порядок нарахування, також без визначення самого періоду порушення, є неправомірним. 
       Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, військової прокуратури Західного регіону України про стягнення моральної шкоди відмовити.
       У відзиві на апеляційну скаргу військової прокуратури Західного регіону України, ОСОБА_1 зазначив, що наявність шкоди встановлено висуненням сфальсифікованого обвинувачення військовою прокуратурою Ужгородського гарнізону Західного регіону України, а саме старшим прокурором військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України Харлаповим А.М., внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження № 42015070210000043 за ч. 3 ст. 368 КК України відносно ОСОБА_1 та визнання потерпілим в кримінальному провадженні від 01.09.2015 року № 42015140400000093 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст.366 КК України. У зв`язку з протиправною поведінкою бездіяльності працівників органу досудового слідства військової прокуратури Західного регіону України на протязі тривалого періоду, щодо проведення слідства відносно посадових осіб правоохоронних органів Закарпатської області в рамках кримінального провадження за № 42015140400000093 від 01.09.2015 року вже минуло чотири роки, як відносно ОСОБА_1 висунуте обвинувачення та триває кримінальне переслідування щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що в свою чергу затягує час і у рази збільшує зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану – особистої честі та гідності, ділової репутації, авторитету, професійного росту, сімейних обставин та відносин, крім того безпідставно та незаконно призводить до грубого порушення його конституційних прав. Просить апеляційну скаргу військової прокуратури Західного регіону України залишити без задоволення. 
       15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги військової прокуратури Західного регіону України та залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 06 лютого 2015 року внесено відомості до ЄРДР №42015070210000043 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Кінцеве судове рішення у даному кримінальному провадженні не прийнято.
Також з матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні Іршавського районного суду, яке відбулося 25 травня 2015 року, у даному кримінальному провадженні свідок ОСОБА_3 під присягою, будучи повідомленою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів надала покази та зазначила, що старший прокурор військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України ОСОБА_4 примусив її давати неправдиві свідчення відносно ОСОБА_1 . 
У зв`язку із цим, ОСОБА_1 26 травня 2015 року звернувся до військової прокуратури Західного регіону України із заявою про злочин, в якому виклав обставини справи та просив внести відомості за даним фактом до ЄРДР.
На виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2015 року військовою прокуратурою Західного регіону України 01 вересня 2015 року зареєстровано кримінальне провадження №42015140400000093 за заявою ОСОБА_1 від 26 травня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч.1 ст. 366 КК України.
Постановою військового прокурора Західного регіону України вищевказане кримінальне провадження від 30 грудня 2015 року було закрито на підставі п. 1 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03 березня 2016 року постанову слідчого відділу слідчого управління Західного регіону України від 30 грудня 2015 року про закриття кримінального провадження скасовано.
В подальшому ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2016 року визнано протиправною бездіяльність слідчого військової прокуратури Західного регіону України Ящука Р.В. та зобов`язано визнати ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 42015140400000093 від 01 вересня 2015 року.
У подальшому кримінальне провадження неодноразово постановами прокурорів та слідчих, а саме від 30 червня 2016 року, 16 грудня 2016 року, 08 серпня 2017 року, 22 грудня 2017 року було закрите, однак ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова від 22 липня 2016 року, 02 лютого 2017 року, 04 вересня 2017 року, 31 січня 2018 року вказані постанови були скасовані. 
Згідно частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Аналіз Єдиного державного реєстру судовий рішень свідчить про те, що дане кримінальне провадження також було закрито постановами від 28 вересня 2018 року та 18 листопада 2019 року, які скасовані ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2019 року та від 10 січня 2020 року відповідно.
Відтак, можна прийти до висновку, що станом на сьогодні досудове розслідування у даному кримінальному провадженні не закінчено.
Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються ст. ст. 1174, 1176 Цивільного кодексу України. А вирішуючи про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача порушені і підставою для відшкодування шкоди слугують ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова від 18 серпня 2015 року, 03 березня 2016 року, 13 квітня 2016 року, 22 липня 2016 року, 02 лютого 2017 року, 04 вересня 2017 року, 31 січня 2018 року, якими встановлена протиправна бездіяльність слідчих військової прокуратури Західного регіону України під час вирішення питання, зокрема, про закриття кримінального провадження ініційованого позивачем. Тобто, доведена неправомірність дій посадових осіб військової прокуратури Західного регіону України, що дає підстави для відшкодування моральної шкоди.
Проте, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, керуючись наступним.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно із частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Тобто, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Вказаний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та Верховного Суду від: 25 квітня 2018 року у справі № 346/4623/15-ц (провадження № 61-4538св18), 19 вересня 2018 року у справі № 646/9109/15-ц (провадження № 61-6648св18), 15 травня 2019 року у справі № 639/3414/18 (провадження № 61-8279ск19), 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15 (провадження № 61–4165св18) та 04 грудня 2019 року у справі № 345/4225/18 (провадження № 61-15344св19).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
А підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у випадку, передбаченому статтями 1173, 1174 ЦК України є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, які довести повинен позивач. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, заподіяння такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою органу державної влади має довести позивач.
Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, дійшов невірного висновку про доведеність пред`явленого позову, адже позивачем належними та допустимими доказами не доведено заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям слідчим (прокурором) постанов про закриття кримінального провадження та настанням шкоди про яку він зазначає у поданій до суду позовній заяві.
При цьому саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення її процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги чи заяви про відвід не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява N 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява N 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 23 січня 2019 року в справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18 та 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), які не враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення у даній справі. 
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку із цим колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року в апеляційному порядку Військовою прокуратурою Західного регіону України не оскаржено, проте згідно з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокуратури Західного регіону України задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Військової прокуратури Західного регіону України про стягнення моральної шкоди відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
Повний текст постанови складений 11 вересня 2020 року. 

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.