ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 642/4723/18
провадження № 51-1267 км 20
 
Верховний   Суд   колегією   суддів  Першої   судової   палати   
Касаційного   кримінального   суду   у   складі:
 
головуючого судді                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                ОСОБА_5 , 
захисника                                                 ОСОБА_6 , 
засудженого                                            ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора та засудженого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року стосовно
                                               ОСОБА_8 ,
                                               ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
                                               уродженця с. Крестище Красноградського району
Харківської області, який мешкає за адресою:
АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України;
 
                                               ОСОБА_7 ,
                                               ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
                                               уродженця та мешканця  

АДРЕСА_2 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України;
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, засуджено:
 
- ОСОБА_8 - до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць з конфіскацією частини належного йому на праві власності майна;
 
- на підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом приєднання невідбутого покарання за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 12 лютого 2015 року ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяці з конфіскацією частини належного йому на праві власності майна;
 
- ОСОБА_7 - до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць з конфіскацією частини належного йому на праві власності майна;
 
- на підставі статей 71, 72 КК України шляхом приєднання невідбутого покарання за вироком Золочівського районного суду Харківської області від 15 лютого 2018 року ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць 1 день з конфіскацією частини належного йому на праві власності майна.
 
За вироком суду ОСОБА_8 і ОСОБА_7 визнано винуватими в тому, що вони за попередньою змовою між собою 20 липня 2018 року приблизно о 23.30, перебуваючи у вагоні електрички сполученням «Харків-Лозова» на платформі АДРЕСА_3 , з метою заволодіння чужим майном вчинили напад на ОСОБА_9 , поєднаний із насильством, небезпечним для його життя та здоров`я, спричинивши потерпілому тілесних ушкоджень легкого та середнього ступеню тяжкості й заволодівши його майном на загальну суму 950 грн.
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із постановленим стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 рішенням суду апеляційної інстанції через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам засуджених внаслідок м`якості, просить його скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись з призначеним ОСОБА_8 і ОСОБА_7 судом першої інстанції покаранням, не врахував ступеню тяжкості вчиненого злочину та даних про особи обвинувачених, зокрема того, що вони вчинили тяжкий злочин, неодноразово притягувались до кримінальної відповідальності, що свідчить про їхню суспільну небезпечність для оточуючих, не відшкодували завдані потерпілому збитки. Вказує на те, що призначене обвинуваченим покарання не відповідає загальним принципам призначення покарання, не є достатнім і необхідним для їхнього виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.
За змістом касаційної скарги з доповненнями до неї засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно нього через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового слідства та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції поклав в основу своїх висновків суперечливі показання потерпілого, надані у судовому засіданні, та достовірно не з`ясував фактичних обставин. Вказує на те, що через травму ноги він не міг вчиняти інкримінованого злочину. Також зазначає про те, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги позицію засудженого ОСОБА_8 щодо його невинуватості.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав подану касаційну скаргу, заперечив проти скарги засудженого, просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Захисник і засуджений підтримали подану ОСОБА_7 касаційну скаргу, просили її задовольнити та заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду 
Частиною 2 статті 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання засуджений, перегляду в касаційному порядку не підлягає, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
            При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку.  
При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Той факт, що засуджений ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб вчинив розбійний напад на ОСОБА_9 , підтверджується показаннями потерпілого, даними, що містяться у протоколах огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання, проведення слідчого експерименту, висновку експерта.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено, та судом правильно вирішено питання про їхню допустимість. 
Посилання засудженого на те, що судом першої інстанції не взято до уваги показання потерпілого, надані останнім на досудовому розслідуванні, не ґрунтуються на вимогах закону.
Так, за змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. 
Частиною 5 статті 95 КПК України визначено, що особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні в суді першої інстанції категорично заявив про вчинення на нього розбійного нападу саме ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та нанесення йому ударів обома обвинуваченими.
Крім того, показання потерпілого повністю узгоджуються з проведеними під час досудового розслідування впізнаннями ним підозрюваних та слідчим експериментом з його участю.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги засудженого про його непричетність до інкримінованого діяння за ч. 2 ст. 187 КК України, Суд уважає безпідставними. 
Судовий розгляд проведено відповідно до вимог ст. 337 КПК України та діям  ОСОБА_7 дано правильну юридичну оцінку. 
Щодо тверджень прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам ОСОБА_7 , ОСОБА_8 внаслідок м`якості, то вони є безпідставними.
Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_10 і ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, наявність обставини, що обтяжує покарання – рецидив злочинів, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, а також дані про їхні особи.
Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 і ОСОБА_8 покарання, дотримався вимог статей 50, 65-67, 71 КК України, а тому доводи прокурора є необґрунтованими.
Крім того, доводи прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 , аналогічні наведеним у касаційних скаргах, в тому числі й щодо непричетності ОСОБА_7 до інкримінованого злочину, позиції з цього приводу обвинуваченого ОСОБА_8 і необхідності призначення більш суворого покарання, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи їхні апеляційні скарги на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, суд апеляційної інстанції перевірив твердження, з посиланням на медичну довідку Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова», ОСОБА_7 про неможливість учинення інкримінованого злочину через травму ноги й обґрунтовано визнав їх непереконливими, зазначивши про те, що від часу видачі довідки 28 травня 2018 року до події злочину минуло майже 2 місяці, і весь це час ОСОБА_7 пересувався без сторонньої допомоги, навіть не користуючись милицями чи іншими допоміжними засобами.
Суд апеляційної інстанції, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час перегляду вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 і ОСОБА_8 дотримався положень статей 404, 405, 407 КПК України та постановив рішення у відповідності до вимог ст. 419 цього Кодексу.
Допущені в ухвалі суду апеляційної інстанції неточності щодо заявлених прокурором вимог, позиції ОСОБА_8 та написання прізвища потерпілого ОСОБА_9 в цілому не впливають на правильність постановленого рішення. 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
постановив:
Касаційні скарги прокурора та засудженого залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
С у д д і:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                      ОСОБА_3