ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 822/3180/15
адміністративне провадження № К/9901/9658/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Дашутіна І.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №822/3180/15
за позовом ОСОБА_1 
до Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області
про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником Герчаком Сергієм Михайловичем ,
на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Ніколайчука М.Є.)
і ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Гонтарука В.М., суддів Білої Л.М., Граб Л.С.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у серпні 2015 року звернулася з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області (далі також - «УСЗН»), в якому просила: 

- визнати незаконним і скасувати наказ начальника УСЗН від 17 червня 2015 року №18/К1 про звільнення її з роботи; 

- поновити на посаді завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян УСЗН; 

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2015 року до дня поновлення на роботі;

- стягнути з УСЗН на користь позивачки моральну шкоду в розмірі: 20000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін було протиправним, оскільки, на думку позивачки, такої угоди вони з роботодавцем не досягли, зокрема у питанні дати звільнення. До того ж ОСОБА_1 вказує на те, що заява про звільнення була написана нею у стані душевного хвилювання і під моральним тиском з боку начальника УСЗН ОСОБА_2 . Також, обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачка вказує, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 позивачці була завдана шкода здоров`ю, що потягло матеріальні витрати, які вона оцінює у 20000 грн. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово. 

Так, постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 червня 2015 року до 22 червня 2015 року включно у розмірі: 668,16 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 19 листопада 2015 року скасував постанову суду першої інстанції та ухвалив нову, якою позов задовольнив частково: визнав незаконним і скасував наказ відповідача про звільнення позивачки від 17 червня 2015 року №18/К1, поновив її на посаді і стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2015 року до 19 листопада 2015 року в сумі: 11915,52 грн. В інші частині позовних вимог відмовив.

Відповідач, не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, оскаржив її в касаційному порядку. 

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 17 березня 2016 року скасував постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року і постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що суди не надали належної правової оцінки питанню пропуску позивачкою строку звернення до суду.

Під час нового розгляду ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про уточнення й доповнення позовних вимог, в якій також просила суд:

- постановити окремі ухвали і направити їх відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин і умов, що сприяли порушенню закону з боку начальника УСЗН ОСОБА_2 , а саме: 

(а) надання під присягою завідомо неправдивих показань, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за такі дії; 

(б) зловживання службовим становищем та корупційні дії, посягання на повагу до людської гідності, рівність у гідності й правах, рівність перед законом тощо.

Ці вимоги обґрунтовує упередженим ставленням до неї з боку керівника ОСОБА_2 , зловживанням останньою своїм службовим становищем і корупційною спрямованістю дій керівника загалом.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року, позов задоволено частково: визнано незаконним і скасовано наказ про звільнення позивачки від 17 червня 2015 року №18/К1, а також поновлено її на посаді завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян УСЗН з 19 червня 2015 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 

Суди виходили з того, що: (1) між сторонами не було досягнуто згоди з основних умов припинення трудового договору, зокрема щодо дати звільнення, оскільки позивачка у заяві просила звільнити її з 22 червня 2015 року, а була звільнена з 19 червня 2015 року; (2) відповідач на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року, яка згодом була скасована Вищим адміністративним судом України, поновив позивачку на роботі і повністю сплатив належну ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу й у відповідача немає заборгованості перед позивачкою щодо оплати середнього заробітку. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що задоволення вказаної вимоги призведе до повторної виплати ОСОБА_1 присудженої їй раніше суми; (3) вимога про стягнення моральної шкоди необґрунтована, обставинами справи не підтверджується і жодних доказів в обґрунтування заявленої суми позивачка не надала; (4) підстави для постановлення окремих ухвал відсутні.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та відзивів (заперечень)

У касаційній скарзі, поданій представником позивачки Герчаком Сергієм Михайловичем , останній просить скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року і ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. Тобто вказані судові рішення оскаржуються в частині незадоволених позовних вимог. Так, скаржник вказує на те, що: 

- суд апеляційної інстанції порушив вимоги статті 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»), оскільки не врахував хвилювань, моральних і душевних страждань позивачки, яка будучи вдовою, інвалідом третьої групи і єдиним годувальником сім`ї, постраждала від публічного приниження, незаконних, несправедливих і аморальних дій начальника УСЗН ОСОБА_2 , внаслідок чого була позбавлена звичайного кола спілкування і змушена шукати нову роботу. Також суд першої інстанції порушив вимоги статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, оскільки проігнорував наявні у матеріалах справи аудіозаписи, які, на думку позивачки, підтверджують завдання їй моральної шкоди. Натомість апеляційний суд на це процесуальне порушення уваги не звернув;

- суд апеляційної інстанції долучив до матеріалів справи звернення працівників УСЗН (а.с. 66-74, том 2), приховавши його існування від позивачки, і не надав їй можливості ознайомитися з його змістом і надати свої заперечення. Також суд не надав оцінки усім доводам апеляційної скарги.

Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, повністю погоджуючись із викладеними у них мотивами. Зокрема, зазначає, що ті обставини, на які посилається позивачка в обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, базуються на її припущеннях, з яких не відповідають дійсності її посилання на те, що вона вдова і не може знайти нову роботу у зв`язку з протиправними діями відповідача.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 з 15 лютого 2013 року працювала на посаді завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області.

17 червня 2015 року позивачка подала заяву про звільнення із займаної посади з 22 червня 2015 року за угодою сторін.

Наказом начальника УСЗН від 17 червня 2015 року №18/к ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін, з 19 червня 2015 року.

Разом з тим, суди встановили, що позивачка 19 червня 2015 року подала заяву про відкликання заяви від 17 червня 2016 року про її звільнення і просила поновити на раніше займаній посаді. Однак відповідач відмовив їй у задоволенні цієї заяви з тих підстав, що вже був виданий наказ про її звільнення з 19 червня 2015 року.

Не погоджуючись з такими діями відповідача і вважаючи їх протиправними, ОСОБА_1 звернулася до суду.

Після того як 1 грудня 2015 року її було поновлено на роботі на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року, позивачка 5 січня 2016 року знову подала заяву про звільнення за угодою сторін з 5 січня 2016 року. 

Наказом відповідача від 5 січня 2016 року ОСОБА_1 була звільнена за угодою сторін. Цей наказ вона не оскаржувала.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) 

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Приписами частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга подана представником позивачки Герчаком С.М. до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною першою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відтак суд касаційної інстанції переглядає постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року і ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року лише в оскаржуваній позивачкою частині.

Надаючи оцінку доводам скаржника про порушення судами норм матеріального і процесуального права щодо стягнення на користь позивачки моральної шкоди Верховний Суд зазначає таке.

У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Так, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй касаційній скарзі, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, Верховний Суд зазначає, що наведених ОСОБА_1 доводів за обставин цієї справи не достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки: (1) суди встановили, що позивачка не подала жодних доказів на підтвердження моральної шкоди; (2) із позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг не вбачається, чому саме позивачка обрахувала свою моральну шкоду у розмірі: 20000 грн, а не іншого розміру.

Водночас Верховний Суд враховує, що позивачка в апеляційній скарзі посилалася на наявність доказів тяжкого фінансового становища, погіршення здоров`я, наявність квитанцій та чеків щодо вимушених витрат з її боку (а.с. 55, зворот, том 2). Натомість, як вже зазначено, суди встановили, що ОСОБА_1 не подала таких доказів. Одночасно суд касаційної інстанції в силу статті 341 КАС України не має права збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. В світлі цього важливим є те, що і в касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні докази (наприклад, чеки, квитанції), які могли б підтверджувати моральну шкоду та її конкретний розмір і які суди могли не дослідити. 

Також Верховний Суд бере до уваги посилання скаржника на те, що внаслідок упередженого ставлення до позивачки з боку начальника УСЗН ОСОБА_2 з ОСОБА_1 не спілкуються й не вітаються колишні колеги по роботі. Проте самих лише посилань на вказані обставини не достатньо, оскільки позивачка повинна послатися на конкретні докази, які, на її думку, могли б підтвердити ці обставини. Однак суди попередніх інстанцій наявності таких доказів не встановили.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. 

Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 815/6107/17 і від 4 березня 2020 року у справі №815/2215/15.

Разом з тим, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції всупереч вимог статті 138 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не дослідив наявні у матеріалах справи аудіозаписи, якими підтверджується упереджене ставлення начальника УСЗН ОСОБА_2 до позивачки та завдання їй моральної шкоди. Водночас зауважує, що апеляційний суд на вказане порушення уваги не звернув. 

Надаючи оцінку цим доводам Верховний Суд виходить із такого. 

Згідно з частиною другою статті 138 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), яка міститься у Розділу ІІІ Кодексу «Провадження в суді першої інстанції», для встановлення обставин, зазначених у частині першій цієї статті (обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги), у судовому засіданні заслуховуються пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, досліджуються письмові та речові докази, у тому числі носії інформації із записаною на них інформацією, висновки експертів.

Частиною другою статті 195 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), яка знаходиться у Розділі IV «Перегляд судових рішень» передбачено, що суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Зі змісту журналу і звукозапису судового засідання, що відбулося 18 квітня 2016 року випливає, що суд першої інстанції на початку цього засідання відмовив у долученні до справи диску з аудіозаписами, які представник позивача просив долучити до справи, з тих мотивів, що здійснення звукозапису на диктофон не було санкціоновано у встановленому законом порядку. Проте наприкінці цього ж засідання представник позивача повторно заявив вказане клопотання і суд з метою повного і об`єктивного з`ясування обставин справи вирішив протокольною ухвалою залучити такі аудіозаписи до справи.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що відбулося 31 травня 2016 року, представник позивача вказував, що суд першої інстанції на взяв до уваги подані ним аудіозаписи, які підтверджують, зокрема, завдання ОСОБА_1 моральної шкоди. Просив суд заслухати в судовому засіданні наявні у матеріалах справи аудіозаписи, проте суд зауважив, що надані аудіозаписи вже були заслухані судом апеляційної інстанції, після чого представник позивача не наполягав на їх заслуховуванні.

З викладеного випливає, що подані представником позивача докази у виді диску з аудіозаписами розмов начальника УСЗН ОСОБА_2 з позивачкою були досліджені судом апеляційної інстанції і в результаті їх оцінки цей суд встановив, що моральна шкода не обґрунтована і обставинами справи не підтверджується.

Тобто доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм процесуального права в частині дослідження аудіозаписів як доказів моральної шкоди зводяться до незгоди скаржника з оцінкою судами цих доказів. 

Згідно статті 86 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Натомість суд касаційної інстанції повторно наголошує, що в силу статті 341 КАС України (в редакції, чинній до 8 лютого 2020 року) не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими або додатково перевіряти докази.

Оскільки у цій справі суди встановили недостатність поданих позивачкою доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та заявленого її розміру, а скаржник не навів обґрунтованих доводів на підтвердження того, що суди не дослідили всіх наявних у справі доказів на підтвердження такої шкоди, то у касаційного суду відсутні підстави для визнання оскаржуваних судових рішень незаконними чи необґрунтованими.

До того ж суд першої інстанції доречно зазначив, що 5 січня 2016 року (більш, ніж через місяць після поновлення позивачки на роботі) вона знову подала заяву про звільнення за угодою сторін і новий наказ про звільнення вже не оскаржувала. Цими обставинами спростовуються посилання ОСОБА_1 на те, що внаслідок її незаконного звільнення у 2015 році вона позбавлена можливості реалізувати свої знання та вміння як працівник. Водночас позивачка помилково вважає, що повторне звільнення підтверджує тиск на неї з боку роботодавця, оскільки ці обставини не підтверджені у встановленому законодавством порядку і є лише суб`єктивною оцінкою позивачки відповідних подій. 

У світлі викладеного суд касаційної інстанції також бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, у пунктах 95, 96 якого вказано, що заявниці вимагали "значної", але конкретно не визначеної компенсації за моральну шкоду, завдану їм у формі приниження, страждання та тривоги..... моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи… можуть зазнати страждань і тривоги. Але все ж таки,... Суд вважає, що за обставин цієї справи визнання ним порушення є достатньою справедливою сатисфакцією. Таким чином, вимога заявниць про грошову компенсацію не може бути задоволена.

Верховний Суд погоджується з тим, що за обставин справи, що розглядається, а також враховуючи неподання ОСОБА_1 достатніх доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди та належного обґрунтування її розміру, визнання протиправним звільнення позивачки та поновлення її на роботі є достатньою і справедливою сатисфакцією.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції приховав від позивачки звернення працівників УСЗН (а.с. 66-74, том 2) і не надав їй можливості ознайомитися з його змістом та надати свої заперечення, то Верховний Суд їх відхиляє, оскільки: (1) представник позивача знав про існування цього звернення та висловлював свої доводи щодо залякування начальником УСЗН тих осіб, які його підписали, що підтверджується звукозаписом судового засідання, яке відбулося 31 травня 2016 року; (2) позивачка або її представник не були позбавлені права звернутися до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи до судового засідання, однак з такою заявою не зверталися. До того ж в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції не посилався на вказане звернення працівників УСЗН. 

Щодо посилань скаржника на те, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки всім доводам апеляційної скарги, то їх Верховний Суд також відхиляє, оскільки по кожній з позовних вимог в ухвалі від 31 травня 2016 року суд навів достатні мотивування. Водночас касаційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Крім того, слід зазначити, що у вимогах касаційної скарги представник позивачки просить, зокрема, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2015 року до дня поновлення на роботі. Проте у самій скарзі не висловлює жодних мотивів щодо незгоди з установленими судами обставинами про відсутність зі сторони відповідача будь-якої заборгованості перед позивачкою з оплати середнього заробітку за час її вимушеного прогулу. До того ж представник позивача підтвердив відсутність такої заборгованості в судовому засіданні, що відбулося в суді апеляційної інстанції 31 травня 2016 року. 

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують правильність оскаржуваних судових рішень, а тому їх необхідно залишити без змін. 

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником Герчаком Сергієм Михайловичем , залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року і ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М.          Мартинюк
І.В.          Дашутін
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду