КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 2-857/11                                 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Ларіонова Н.М.
 
07 липня 2020 року                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.,
секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою та просив визнати виконавчий лист №2-857/11, виданий Подільським районним судом м. Києва 23.04.2015 таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року у задоволенні вищевказаної заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення заяви.
Посилається на неправильне застосування судом норм процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що виконавчий лис повернуто стягувачу, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Зазначає, що відмітка внесена у виконавчий лист правомірно, належним суб`єктом, а зміни внесені у виконавчий документ слід прирівняти до його помилкової видачі.
Вказує, що факт про повне виконання обов`язку боржником було спростовано лише в день винесення ухвали по справі.
Звертає увагу на те, що норма ст. 432 ЦПК України не містить вичерпного переліку підстав, які дозволяють суду визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7599/2020	
У відзиві на апеляційну скаргу представник приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Мілоцького О.Л. - Гуримський О.В. просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу залишити без змін. Зазначив, що на зазначений виконавчий лист поширюється приписи щодо збільшення строку для його пред`явлення до виконання до трьох років.
Вказує, що рішення про відкриття виконавчого провадження є законним та обґрунтованим, а боржником зворотного не доведено.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Універсал Банк» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу без змін. Вказує, що даний виконавчий документ не був виданий помилково, на даний час рішення суду боржником не виконано.
У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.
Представник ПАТ «Універсал Банк» - Марач В.В. заперечував проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.
Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи.
Від представника приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Мілоцького О.Л. - Гуримського О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з участю адвоката в інших судових засіданнях.
Дане клопотання відхилено колегією суддів, як необґрунтоване.
У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 
Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників цивільного процесу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 та ПАТ «Універсал Банк», перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з відсутністі для цього правових підстав.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.09.2013 у справі № 2-857/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чи/або ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 237 346 швейцарських франків 88 центів, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно сумі 1 998 436 грн. 99 коп. 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.04.2015 апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 на вищевказане заочне рішення районного суду визнано неподаною та повернуто апелянту.
23.04.2015 Подільським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист № 2-857/11, боржником за яким є ОСОБА_2 .
У даному виконавчому листі зазначено строк його виконання - один рік.
Даний виконавчий лист був звернутий стягувачем до примусового виконання до Шевченківського РВ ДВС у м. Києві з відкриттям виконавчого провадження ВП № 47415799.
Постановою державного виконавця Шевченківського РВ ДВС у м. Києві Веред К.М. від 05.02.2018 вказаний виконавчий лист був повернутий на підставі ст. 37 ч. 1 п. 9 Закону України «Про виконавче провадження», якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Як вбачається з копії виконавчого листа, що оспорюється в даному судовому провадженні, на ньому міститься відмітка про інші підстави, ніж вказано в постанові державного виконавця, а саме: за ст. 39 п. 9 Закону України «Про виконавче провадження». Даною правовою нормою визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню в разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Заявник зазначив, що на зворотньому боці виконавчого листа № 2-857/11 від 23.04.2015 у графі: «Відмітки державного виконавця про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин повернення», міститься відмітка: «05.02.18 п.9 ст. 39 ЗУ «ПВП» д/в Веред К.М. ».
Вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. На думку заявника, отримавши у своє розпорядження виконавчий документ із зазначеною відміткою, приватний виконавець Мілоцький О.Л. був зобов`язаний винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, мотивуючи своє рішення тим, що поданий стягувачем виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню. ОСОБА_2 та його представник вважають, що приватний виконавець Мілоцький О.Л., виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження, не перевіриив та не спростував відомості, зазначені державним виконавцем на зворотньому боці виконавчого листа стосовно того, що рішення за вказаним виконавчим документом є фактично виконаним у повному обсязі ( на підставі п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження, як зазначено у виконавчому листі), а тому не мав жодних підстав брати на виконання вказаний виконавчий лист. Стверджує, що є всі передбачені законом підстави для визнання вказаного в заяві виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 
Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.
Встановлено, що вищевказаний виконавчий лист не був виданий помилково.
Постановою державного виконавця Шевченківського РВ ДВС у м. Києві Веред К.М. від 05.02.2018 вказаний виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі ст. 37 ч. 1 п. 9 Закону України «Про виконавче провадження».
На даний час фактичного виконання рішення суду не відбулось, що підтвердив при розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник боржника.
Таким чином, на даний час відсутні правові підстави передбачені ст. 432 ЦПК України для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню правильними.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Разом з тим, ОСОБА_2 не надано суду належних й допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що на зворотньому боці виконавчого листа № 2-857/11 від 23.04.2015 міститься відмітка: «05.02.18 п.9 ст. 39 ЗУ «ПВП» д/в Веред К.М . », не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, враховуючи фактичне повернення виконавчого листу стягувачу.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Згідно з ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.
Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 09.07.2020.
 
Головуючий:                                                            В.В. Саліхов

Судді:                                                                        І.М. Вербова

                                                                                  Н.В. Поліщук