Постанова
Іменем України
 
07 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/7900/19
 
провадження № 61-3439св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
представник відповідача - ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року у складі судді Оксюти Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання права власності на спадкове майно.
 
Позовна заява мотивована тим, що його батьками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 1953 року, була набута у власність квартира АДРЕСА_1 , шляхом сплати пайових внесків у житлово-будівельному кооперативі «Радянська наука» у період з 1967 по 1982 роки, а відтак є їх спільним сумісним майном.
ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_5 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на 1/2 частини вказаної квартири і спадкоємцями першої черги за законом якої були він і його батько ОСОБА_4 у рівних частинах. Вказував, що він прийняв спадщину, оскільки постійно проживав і був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , разом із батьками.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 , який за життя склав заповіт, згідно з яким усе своє майно у тому числі квартиру АДРЕСА_1 заповів своїй онуці ОСОБА_6 , яка претендує на отримання усієї квартири і не визнає його права на 1/4 частини цієї квартири.
З метою отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 він звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено.
На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних і достатніх доказів на підтвердження фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном своєї матері ОСОБА_5 , а із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори в установленому законом порядку і строк після відкриття спадщини він не звертався. Крім того, позивач був обізнаний про отримання батьком ОСОБА_4 спадщини ОСОБА_5 і оформлення ним свідоцтв про право на спадщину за законом на все спадкове майно, однак вказаних дій ОСОБА_4 позивач за його життя не оспорював, що свідчить про визнання ним обставини, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину ОСОБА_5 , був його батько. Крім того, позивач з указаним позовом про визнання права власності у порядку спадкування до суду звернувся лише у березні 2019 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні його позову.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року змінено, виключено посилання суду на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, як на підставу для відмови у позові.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що, встановивши, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та необґрунтованими, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                від 23 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.
 
Підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року, провадження № 61-13418св18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні його позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, не врахував, що на момент та після смерті його матері він проживав і був зареєстрований у спірній квартирі, отже фактично вступив в управління спадковим майном. Крім того, неоскарження ним дій батька щодо оформлення права власності на спірну квартиру не позбавляє його права на спадкове майно.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 червня 1953 року.
 
ОСОБА_4 з 1967 року був членом житлово-будівельного кооперативу «Радянська наука», відповідно до ордеру від 04 березня 1967 року отримав квартиру АДРЕСА_1 на трьох осіб: він, дружина ОСОБА_5 і син ОСОБА_1 .
 
Пайові внески за квартиру ОСОБА_4 виплачено у повному обсязі у 1982 році.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
 
За заявою ОСОБА_4 від 27 червня 1991 року Першою київською державною нотаріальною контрою була заведена спадкова справа щодо майна ОСОБА_5 
 
27 червня 1991 року ОСОБА_4 отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на грошовий вклад та 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться у с. Оленівка Фастівського району Київської області.
 
09 грудня 1994 року ОСОБА_4 отримав реєстраційне посвідчення про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації 09 грудня 1994 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.
 
03 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_5 , посилаючись на те, що він прийняв спадщину.
 
Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Кароєвої-Яремчук Т. М. від 03 січня 2019 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які підтверджують право власності спадкодавця на спірну квартиру.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня         2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. 
 
Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
 
Оскільки ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суди обґрунтовано          при вирішенні спору керувалися положеннями Цивільного кодексу Української РСР.
 
Статтями 548, 549 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння з моменту відкриття спадщини; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
 
Зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Відповідно до пункту 124 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 31 жовтня 1975 року № 45/5, доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
 
Судом установлено, що згідно з довідкою житлово-експлуатаційної контори № 504 від 07 лютого 1991 року у квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_4 була прописана та постійно проживала його дружина ОСОБА_5 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомостей про те, що у квартирі також постійно проживав ОСОБА_1 вказана довідка не містить. Будь-яких інших доказів проживання у спірній квартирі на час відкриття спадщини та протягом шести місяців після відкриття спадщини, крім довідки про прописку, позивач суду не надав.
Крім того, судом установлено, що на час відкриття спадщини позивач перебував у зареєстрованому шлюбі та допитана судом свідок ОСОБА_8 повідомила, що, хоча позивач і був прописаний у квартирі своїх батьків, однак з ними не проживав, а вони проживали разом із дочкою у її квартирі по АДРЕСА_2 . Після смерті своєї матері позивач продовжував проживати разом з нею у її квартирі.
 
Таким чином, встановивши, що позивач у порушення вимог частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження прийняття спадщини після смерті його матері, крім того, був обізнаний про прийняття його батьком спадщини після ОСОБА_5 та оформлення ним свідоцтв про право на спадщину за законом на всю спадщину, цих дій ОСОБА_4 позивач за його життя не оспорював, що свідчить про визнання ним тієї обставини, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину ОСОБА_5 , був його батько ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки останній втратив своє право на спадщину.
 
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити  без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 396, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян