ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1319/20 Справа № 190/1711/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Легкошерст Ю.В.  Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Мамедової О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,–

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 04.04.2008 року між ЗАТ “ОТП Банк”, правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № CRL-SME 0BW/136/2008, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 474000 грн. зі сплатою 2,5% річних. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язувався щомісяця виконувати свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Всупереч умовам договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість за кредитом — 474 000 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом — 54068,44 грн., пеня за прострочення виконання зобов`язання — 1927449,81 грн., загальна сума заборгованості склала 2455518,25 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача, а також 3654 грн. сплаченого судового збору.
Заочним рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 2455518,25 грн. заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № CRL-SME 0BW/136/2008, з яких заборгованість за кредитом - 474 000 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом — 54068,44 грн., пеня за прострочення виконання зобов`язання — 1927449,81 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
ТОВ "ОТП Факторинг Україна" своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу,  не скористався.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між ЗАТ “ОТП Банк”, правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CRL-SME 0BW/136/2008, за умовами якого позивач надавав відповідачу кредит в сумі 474 000 грн. зі сплато. 2,5 % річних.
Проте зобов`язання за вказаним договором відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 12 вересня 2014 року, згідно розрахунку позивача, має заборгованість перед позивачем за кредитним договором у сумі 2 455 518,25 грн., з яких заборгованість за кредитом – 474 000 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом – 54068,44 грн., пеня – 1927449,81 грн.
12.11.2010 р. між ПАТ «ОТП Банк» (Продавець) і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно якого Продавець продав права на Кредитний портфель, а Покупець придбав його та прийняв право вимоги за Кредитним договором.
З метою врегулювання спору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 04.04.2014 року була направлена досудова вимога відповідачу, згідно якої Банк вимагав сплатити належні платежі за кредит та проценти та попередило про реалізацію свого права на дострокове повернення кредиту за його ж вимогою.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом.
Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на доведеність та обгрунтованість позову, зокрема, на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підтверджується матеріалами справи.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ухвалене заочне рішення порушило його права та законні інтереси, оскільки йому не було відомо про розгляд даної цивільної справи, а тому він не мав можливості захищати свої права та інтереси. Зокрема, подати клопотання щодо пропуску позивачем строку позовної давності. 
Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
Положеннями ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України передбачено, що позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Зі спливом позовної давності до основної вимоги, позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо.
Відповідно до п. 2 ч. 1 Кредитного договору № CRL-SME 0BW/136/2008 від 04 квітня 2008 року, строк дії ліміту кредитної лінії встановлений до 03 квітня 2014 року (включно). Таким чином, після спливу цієї дати починається перебіг строку позовної давності.
Як вбачається з матеріалів справи, з позовом позивач звернувся 01 жовтня 2014 року, тобто в межах строку позовної давності.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 сам факт укладання кредитного договору № CRL-SME 0BW/136/2008 від 04 квітня 2008 року з позивачем та отримання кредиту в сумі 474000 грн. не заперечує.
Оскільки сума заборгованості підтверджується матеріалами справи, доказів погашення за укладеним позивачем та ОСОБА_1 кредитним договором до суду не надано, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а заочне рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2014року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко

                                                                        О.В. Лаченкова