ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року	Львів	Справа № 500/291/20 пров. № А/857/4041/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Большакової О.О., Качмара В.Я., 
за участю секретаря судового засідання                    Михальської М.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції – Чепенюк О.В., 
час ухвалення рішення – 12:24:55, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль, 
дата складання повного тексту рішення – 02 березня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
22 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Тернопільської міської ради, в якому просила: визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт №7/42/71 від 20 грудня 2019 року; визнати бездіяльність Тернопільської міської ради протиправною та зобов`язати сесію Тернопільської міської ради скасувати рішення від 28.11.2014 № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою».
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13 грудня 2018 року звернулась до Тернопільської міської ради з заявою про прийняття рішення про скасування пункту 2 рішення Тернопільської міської ради №6/53/152 від 28 листопада 2014 року. У зв`язку з неналежним первинним розглядом цієї заяви відповідачем та на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року у справі № 607/7901/19 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання розглянути заяву, яке набрало законної сили і яким позовні вимоги задоволено частково. Розглянувши повторно подану заяву позивача від 04 листопада 2019 року, Тернопільська міська рада 20 грудня 2019 року прийняла рішення № 7/42/71, яким відмовила у скасуванні рішення Тернопільської міської ради від 28 листопада 2014 року №6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250га за адресою АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » в частині позбавлення фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою. Позивач вважає безпідставним посилання у ньому на рішення судів у справах №921/102/15-г/7, №921/225/16-г/13, №921/414/16-г/4, №607/4698/15-а, №921/716/16-г/17, оскільки у таких судових рішеннях не досліджувалось питання правомірності позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою. Зазначає, що підстави для прийняття Тернопільською міською радою рішення №6/53/152 від 28 листопада 2014 року, які в ньому зазначені, а саме: неодноразові правопорушення в діяльності об`єкта торгівельно-побутового призначення не відповідають дійсності, оскільки такі не мали місця, і відповідачем безпідставно не продовжено договір оренди земельної ділянки. При цьому, вказує, що правомірно продовжує здійснювати підприємницьку діяльність в об`єкті торгівельно-побутового призначення та своєчасно сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою під ним. Також вказує, що оскаржуване рішення приймалось за її відсутності без повідомлення про дату розгляду її питання на сесії міської ради, що позбавило її можливості виступити перед депутатами міської ради з метою захисту своїх прав та інтересів. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у Тернопільської міської ради при прийнятті оскаржуваного рішення були відсутні підстави для скасування пункту 2 рішення Тернопільської міської ради від 28 листопада 2014 року №6/53/152, оскільки закінчення  строку дії договору оренди є підставою припинити використання земельної ділянки, яка була передана в оренду на визначених у договорі умовах. З огляду на відмову в першій позовній вимозі, не підлягає до задоволення і похідна вимога про зобов`язання сесії Тернопільської міської ради скасувати рішення Тернопільської міської ради від 28 листопада 2014 року № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою».
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що оскільки рішення суду першої інстанції та рішення міської ради не обгрунтовані доказами з посиланням на Закон України «Про оренду землі», тому такі рішення є протиправними. Докази у справі свідчать, що позивач діяла з метою поновлення договору оренди землі та не давала згоди на розірвання такого договору. З витягу з Державного земельного кадастру НВ-6104969072018 від 16 серпня 2018 року слідує, що на час прийняття рішення міською радою від 28 листопада 2014 року № 6/53/152 право на земельну ділянку було зареєстроване державою за орендарем ОСОБА_1 . Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 27 вересня 2016 року у справі № 921/414/16-г/4 заперечується факт закінчення договору оренди землі та факт заперечення Тернопільською міською радою про поновлення такого договору.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 31 липня 2009 року між Тернопільською міською радою (орендодавець) та СПД ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець на підставі рішення Тернопільської міської ради від 30 квітня 2009 року №5/26/81 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови, яка знаходиться у АДРЕСА_1 . В оренду передається земельна ділянка загальною площею 250 кв.м (пункт 2 договору) (а.с.37-39). У відповідності до пункту 8 договір укладено терміном на 5 років - з 30 квітня 2009 року по 30 квітня 2014 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Відповідно до пункту 37 дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Земельна ділянка передається в оренду для будівництва та обслуговування зупинки громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення (пункт 15 договору). 
На підставі акта прийому-передачі від 19 листопада 2009 року орендодавець передав орендарю об`єкт оренди (а.с.91).
Додатковою угодою від 02 лютого 2014 року, зареєстрованою в Книзі реєстрації додатків до договорів оренди землі 05 березня 2014 року за №2399, сторони погодились внести зміни до договору оренди землі в частині нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня 2014 року та в частині розміру орендної плати, виклавши пункти 5 та 9 договору від 31 липня 2009 року в новій редакції (а.с.44).
Відповідно до акта готовності об`єкта до експлуатації за №588 від 22 лютого 2011 року підтверджено, що об`єкт - зупинка громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення готовий до експлуатації (а.с.53-54).
Сертифікатом відповідності №ТП 000553 від 03 березня 2011 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта - зупинки громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення, проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердила його готовність до експлуатації (а.с.55).
Такі обставини також встановлені рішенням господарського суду Тернопільської області від 15 березня 2018 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09 липня 2018 року, у справі №921/653/17-г/4 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, в якому позивачка просила визнати за нею право укладання договору оренди землі терміном на 49 років для обслуговування прийнятого до експлуатації комплексу: зупинки громадського транспорту з об`єктом торгівельно-побутового призначення, який зазначений в Сертифікаті відповідності № ТП000553 від 03 березня 2011 року; зобов`язати Тернопільську міську раду прийняти рішення про виділення земельної ділянки площею 0,0250 га СПД ФОП ОСОБА_1 терміном на 49 років за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування прийнятого до експлуатації об`єкта, зазначеного в сертифікаті відповідності № ТП000553 від 03 березня 2011 року як: «(окремий пусковий комплекс) зупинка громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення» та на підставі цього рішення укласти відповідний договір оренди землі. В позові було відмовлено (а.с.120-129). Поставною Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду у справі №  921/653/17-г/4 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 09 липня 2018 року та рішення Господарського суду Тернопільської області від 15 березня 2018 року у справі змінено, виклавши мотивувальну частину оскаржуваних рішень суду в редакції даної постанови, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/78248497), (а.с.220-224). Такі обставини не заперечуються сторонами.
Також, 31 березня 2014 року, у місячний термін до закінчення договору оренди землі, ОСОБА_1 з метою повідомити орендодавця про мій намір продовжити орендні відносини, подала заяву в Центр надання адміністративних послуг Тернопільської міської ради, проте не про поновлення договору оренди землі, а про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Тернопільська міська рада, розглянувши заяву позивача, прийняла рішення №6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » (а.с.65). У рішенні зазначено: «У зв`язку з неодноразовими правопорушеннями в діяльності об`єкта торгівельно-побутового призначення, керуючись стаття 19, 144 Конституції України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про оренду землі», враховуючи висновки постійних комісій з питань природокористування, приватизації, продажу та оренди землі, з питань містобудування, міська рада вирішила: 1. Відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (інд. номер НОМЕР_1 ) в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га (кад. номер 6110100000:08:014:0024) для обслуговування зупинки громадського транспорту «вул. Протасевича» з об`єктом торгівельно-побутового призначення за адресою АДРЕСА_1 . Припинити право користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_1 ) земельною ділянкою площею 0,0250 га (кад. номер 6110100000:08:014:0024) за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (інд. номер НОМЕР_1 ) в 20-ти денний термін з дня прийняття рішення повернути, зазначену в п.2 земельну ділянку. 4. Контроль за виконанням рішення покласти на постійні комісії міської ради з питань містобудування, приватизації, продажу та оренди землі.
Господарським судом Тернопільської області розглядалася справа №921/266/18 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради №6/53/152 від 28 листопада 2014 року «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250га за адресою: АДРЕСА_1 , ФОП ОСОБА_1 » в частині пункту 2, яким припинено право користування позивачки земельною ділянкою, площею 0,0250 га  та про зобов`язання уповноважену особу Тернопільської міської ради підписати (укласти) додаткову угоду до договору оренди землі від 31 липня 2009 року у відповідності до вимог земельного законодавства (а.с.114-119).
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10 січня 2019 року у справі №921/266/18 закрито провадження у справі в частині вимоги про визнання недійсним пункту 2 рішення Тернопільської міської ради №6/53/152 від 28 листопада 2014 року «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: вул. Протасевича, ФОП ОСОБА_1 » у зв`язку з відмовою позивачки від позову в цій частині. В іншій частині позову – відмовлено (а.с.114-119).
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 01 липня 2019 року рішення Господарського суду Тернопільської області від 10 січня 2019 року у справі №921/266/18 змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції постанови Західного апеляційного господарського суду від 01 липня 2019 року. Резолютивну частину рішення Господарського суду Тернопільської області від 10 січня 2019 року у справі №921/266/18 залишено без змін (Єдиний державний реєстр судових рішень http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/82916978) (а.с.225-232).
13 грудня 2018 року позивач звернулась із заявою до Тернопільської міської ради з проханням розглянути її звернення та прийняти рішення про скасування пункту 2 рішення Тернопільської міської ради № 6/53/152 від 28 листопада 2014 року або прийняти рішення з вмотивованою відмовою. 
Через не розгляд такого питання на сесії Тернопільської міської ради, позивач звернулась до суду. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року, яке залишене в силі постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року, у справі № 607/7901/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано Тернопільську міську раду розглянути на її пленарному засіданні звернення ОСОБА_1 щодо скасування рішення Тернопільської міської ради №6/53/152 від 28 листопада 2014 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 « в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
04 листопада 2019 року ОСОБА_1 подала в Тернопільську міську рада звернення, яким просила скасувати рішення Тернопільської міської ради № 6/53/152 від 28 листопада 2014 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 », яке в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування землею не відповідає закону. В своєму зверненні заявниця виклала свої доводи в частині протиправного позбавлення її права користування землею.
У відповідь на заяву ОСОБА_1 отримала повідомлення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 03 грудня 2019 року № 14740/05-ф такого змісту: «На звернення від 04 листопада 2019 року стосовно скасування рішення Тернопільської міської ради від 28 листопада 2014 року №6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0.0250 га за адресою АДРЕСА_1 П ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, враховуючи рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року по справі №607/7901/19, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року № 857/8520/19 повідомляємо, що Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, керуючись Конституцією України, Законом «Про місцеве самоврядування в Україні», підготовлено проект рішення міської ради по даному питанню та відповідні погодження на розгляд сесії міської ради у встановленому законодавством порядку» (а.с.77).
20 грудня 2019 року на сесії Тернопільської міської ради прийнято рішення № 7/42/71 наступного змісту: «Розглянувши звернення ОСОБА_1 , рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 09 липня 2019 року по справі №607/7901/19, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року № 857/8520/19, рішення суду у справі №№921/102/15-г/7, 921/225!16-г/13, 921/414/16-г/4, 607/4698/15-а, 921/716/16-г/17, п.п. 8, 37 договору оренди землі від 31 липня 2009 року, зареєстрованого в книзі записів засвідчення факту реєстрації 19 листопада 2009 року за №3759, керуючись cтаттями 19, 144 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи висновок постійної комісії міської ради з питань містобудування, міська рада вирішила: відмовити ОСОБА_1 (ід.номер НОМЕР_1 ) в скасуванні рішення Тернопільської міської ради від 28 листопада 2014 року №6/53/152 «Про відмову в наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250га за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 » в частині позбавлення фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою» (а.с.78).
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з наступних підстав.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частин першої, другої статті 2 КАС (тут і далі - у редакції, чинній на час вирішення цієї справи судом першої інстанції) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Пункт 1 частини першої статті 3 КАС справою адміністративної юрисдикції визначав публічно-правовий спір як спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
За правилами частини першої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).
Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 КАС у чинній редакції, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Матеріалами судової справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Тернопільської міської ради, в якому просила визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт №7/42/71 від 20 грудня 2019 року, визнати бездіяльність Тернопільської міської ради протиправною та зобов`язати сесію Тернопільської міської ради скасувати рішення від 28 листопада 2014 року № 6/53/152 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0250 га за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 » в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою».
Зі змісту апеляційної скарги слідує, що на думку позивачки, протиправність рішення відповідача полягає в тому, що міська рада постановляючи рішення №7/42/71 від 20 грудня 2019 року не обгрунтувала таке доказами, які б засвідчили те, що попереднє рішення від 28 листопада 2014 року № 6/53/152 прийнято у  відповідності до вимог законодавства.
В той же час, бездіяльність відповідача, на думку позивача, полягає в тому, що міська рада не скасувала своє рішення від 28 листопада 2014 року, як таке, що не відповідає законодавству в частині позбавлення ОСОБА_1 права на користування земельною ділянкою.
При цьому, позивач просить зобов`язати відповідача скасувати своє рішення саме в частині в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою.
Системний аналіз контексту фактичних обставин спору дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення, які прийняті органом місцевого самоврядування, як №7/42/71 від 20 грудня 2019 року, так і № 6/53/152 від 28 листопада 2014 року виключно в частині права користування земельною ділянкою, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
На переконання колегії суддів, в даному випадку, позивач не звертається до суду з метою захисту свого порушеного права в контексті неправомірної відмови відповідача у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а виокремлює своє порушене права саме в частині позбавлення права користування земельною ділянкою.
У рамках обставини цієї справи колегія суддів приходить до висновку про те, що спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на земельну ділянку, тобто права цивільного.
В той же час, з  огляду на суб`єктний склад спірних правовідносин, а саме те, що позивач у справі звернулась з позовом до суду про захист свого порушеного права як фізична особа – підприємець, колегія суддів вважає, що даний спір має вирішуватися за правилами господарського судочинства
Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Чинною редакцією ГПК визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4).
Згідно із закріпленими в пункті 6 частини першої статті 20 зазначеного Кодексу (у чинній редакції) правилами господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Оскільки спір у цій справі пов`язаний, серед іншого, із захистом речових прав позивача на земельну ділянку, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися за правилами господарського судочинства.
Схожих висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах 15 квітня 2020 року у справі № 727/8819/16-а (провадження № 11-792апп19) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18).
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За нормами частини третьої статті 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі пункту 3 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. 
Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню  повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 КАС. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги (частина перша статті 319 КАС).
Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.
За змістом частини третьої статті 319 КАС у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.
За правилами частини першої статті 239 КАС якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Керуючись ст. 238, ст. 239, ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 3 ч. 1 ст. 315, ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 500/291/20 – скасувати, а провадження у справі закрити.
Роз`яснити позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду господарської юрисдикції та що він має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Восьмого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 09 липня 2020 року.