ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" серпня 2020 р.           № 925/1204/15
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Доманської  М.Л.
суддів:            Полякова Б.М. 
          Верховця  А.А. 
 
за участю секретаря судового засідання Чміль Я.Є. та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 05.08.2020  у даній справі	
розглянувши матеріали апеляційної скарги  	  ТОВ "Лани Христинівщини"  Мисана В.М. 	
на ухвалу	господарського суду Черкаської області  від 14.05.2020	
за заявою	ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" Мисан В.М. від 25.02.2019 	
про	визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 14.07.2014 №2014/12	
у справі 	№ 925/1204/15 (суддя Кучеренко О.І.)	
за заявою до  про	Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-ЛТД"  Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" визнання банкрутом 	

ВСТАНОВИВ
За результатами останього перегляду, ухвалою господарського суду Черкаської області від 14.05.2020 відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" Мисан В.М. про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 14.07.2014 №2014/12, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини", ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством "Еталон".
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ліквідатор ТОВ "Лани Христинівщини" Мисан В.М. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд  скасувати ухвалу господарського суду Черкаської області від 14.05.2020 у справі  № 925/1204/15 та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір від 14.07.2014 №2014/12 про відступлення права вимоги, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини", Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини"та Публічним акціонерним товариством "Еталон".
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2020 апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ "Лани Христинівщини" Мисана В.М. на ухвалу господарського суду Черкаської області  від 14.05.2020 у справі  №925/1204/15 залишено без руху.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2020, розгляд вказаної апеляційної скарги призначено на 05.08.2020.
Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права, вказано, що спірний договір не підписаний зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «Лани Христинівщини» (як початковий кредитор), а зі сторони ОСОБА_2 (як новий кредитор), такий договір суперечить ч. 2 ст. 207 ЦК України. Зазначено, що вимоги ініціюючого кредитора у справі №05/5026/1035/2012 ґрунтувались на простому векселі, в той же час предметом договору відступлення права вимоги є договір купівлі-продажу, зобов`язання за яким припинились. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було виконано вказівки Верховного суду, викладені в постанові від 21.01.2020 у даній справі.
27.07.2020 від ОСОБА_2 надійшов відзив, в якому зазначено, що доводи ліквідатора не відповідають положенням ст.    213 ЦК України, дійсним обставинам справи та наявним у ній доказам, оскільки спірний договір був підписаний ТОВ «Лани Христинівщини», як початковим кредитором, а ОСОБА_2 , як новим кредитором. Увступній частині (преамбулі) договору та акту ТОВ «Лани Христинівщини» названо «початковим кредитором», а ОСОБА_2  - «новим кредитором». Крім цього, в договорі та акті зазначено, що ці сторони так називаються далі по тексту. В даному випадку, зобов`язання ПАТ «Еталон» перед ТОВ «Лани Христинівщини» в сумі 365915,26 грн., які виникли на підставі договору купівлі-продажу  від 08.11.2008 №0811 дійсно припинились у зв`язку з їх заміною зобов`язанням ПАТ «Еталон» перед ТОВ «Лани Христинівщини» за векселем в тій самій сумі. Разом з тим, зобов`язання ПАТ «Еталон» перед ТОВ «Лани Христинівщини» за векселем в сумі 365915,26 грн. та по відшкодуванню витрат, пов`язаних з протестом цього векселя, в сумі 3659,15 грн., а всього на суму 369574,41 грн., також припинились у зв`язку з їх заміною на зобов`язання ПАТ «Еталон» перед ТОВ «Лани Христинівщини» за мировою угодою в тій самій сумі.
Представники сторін про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, направленням на адреси місцезнаходження учасників справи копій ухвали суду.
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає за можливе здійснювати розгляд скарги без участі учасників провадження, що не з"явились у судове засідання, так як сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасниками якої вони є.
У судовому засіданні 05.08.2020 скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Представник ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши думку сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального, процесуального права та врахування вказівок Верховного Суду, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуванна ухвала від 14.05.2020 залишенню без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.07.2012 ухвалою Господарського суду Черкаської області порушено провадження у справі №05/5026/1035/2012 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Еталон" за заявою ініціюючого кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" з грошовими вимогами до боржника у сумі 369574,41 грн. Господарським судом Черкаської області встановлено, що вказана сума заборгованості виникла у зв`язку з не сплатою Публічним акціонерним товариством "Еталон" заборгованості за договором купівлі-продажу від 08.11.2011 №0811  у визначені договором строки, а саме 22.01.2012. В рахунок виконання своїх зобов`язань за договором боржником був виданий простий вексель серії АА №2340571, який був пред`явлений боржнику до сплати 22.03.2012, що підтверджується Актом пред`явлення векселя до оплати.
суд зазначив, що 28.03.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левінець В.Ю. вчинено виконавчий напис №137 про звернення стягнення з Публічного акціонерного товариства "Еталон" на користь Товариства з обмеженою відповідальність "Лани Христинівщини" заборгованості за вказаним векселем на суму 365   915,26 грн, а також витрати,пов`язані з його протестом у сумі 3    659,15 грн.
30.03.2012 Уманським міським відділом державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №31950422 щодо виконання вищевказаного виконавчого напису.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 19.07.2012 у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Еталон" №05/5026/1035/2012 визнано кредиторські вимоги ініціюючого кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" до боржника - Публічного акціонерного товариства "Еталон" у сумі 369574,41 грн, які виникли за простим векселем на суму 365915, 26 грн (що був виданий внаслідок непогашення заборгованості по договору купівлі-продажу  від 08.11.2011 №0811) та витрат, пов`язаних з його протестом у сумі 3659,15 грн, а всього 369574,41 грн.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 04.07.2013 у справі №05/5026/1035/2012, крім іншого, визнано конкурсним кредитором Товариство з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини", включено його до реєстру конкурсних кредиторів на суму 5365,00 грн (судовий збір) -в першу чергу та на суму 369574,41 грн- у четверту чергу.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.07.2014 у справі №05/5026/1035/2012 затверджено мирову угоду від 13.05.2014 з урахуванням уточнень від 10.07.2014, предметом якої є домовленість між боржником та кредиторами про порядок відстрочення, розстрочення та погашення (списання) конкурсних боргів боржника перед кредиторами. Провадження у справі №05/5026/1035/2012 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Еталон" припинено. Зазначено, крім іншого, що вимоги першої черги складають 13949,00 грн., з яких кредиторська заборгованість боржника перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" - 5365,00 грн, та вимоги четвертої черги складають 5362654,47 грн, з яких кредиторська заборгованість боржника перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" - 369    574,41 грн.
За умовами зазначеної мирової угоди, після спливу трирічного строку, протягом якого боржнику - Публічному акціонерному товариству "Еталон" відстрочено погашення заборгованості перед кредиторами, зокрема, кредиторська заборгованість боржника у розмірі 369574,41 грн перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" (вимоги четвертої черги), сплачуються шляхом розстрочення платежів протягом чотирьох років, кожен рік, починаючи з дати закінчення строку відстрочки погашення заборгованості. Щорічні платежі становитимуть 92393,60 грн. Термін сплати платежу до 31-го грудня відповідного року.
14.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" (початковий кредитор), в особі директора ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (новий кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Еталон" (боржник) було укладено договір про відступлення права вимоги №2014/12, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" (початковий кредитор) передав ОСОБА_2 (новому кредитору) право вимоги у розмірі 369574,26 грн, що належало початковому кредиторові на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2011 №0811 (основного договору), який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" та Публічним акціонерним товариством "Еталон" та мирової угоди, яка затверджена ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.07.2014 у справі №05/5026/1035/2012, а ОСОБА_2 (новий кредитор) одержала право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань, передбачених основним договором в сумі 369574,26 грн, у порядку та строки, які передбачені мировою угодою (пункти 1, 2 договору про відступлення права вимоги).
14.07.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" (початковий кредитор), в особі директора ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (новий кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Еталон" (боржник) підписано Акт №1 прийому-передачі заборгованості, на підставі якого початковий кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги у розмірі 369   574,26 грн. На підтвердження факту передачі документів, щодо заборгованості боржника, представником нового кредитора до суду надані заяви свідків: керівників сторін за договором та ОСОБА_2 , згідно з якими на виконання договору сторонами під час підписання вказаного Акту Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини", (як початковий кредитор) передало ОСОБА_2 (як новому кредитору) усі наявні у товариства документи, що підтверджують його право вимоги до Публічного акціонерного товариства "Еталон". 
Ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" звернувся до суду з заявою визнати недійсним договір відступлення права вимоги, в тому числі і з тих підстав, що відступлення права вимоги виникло після закриття провадження у справі про банкрутство суперечить вимогам цивільного законодавства.
До того ж, підставою визнання недійсним вказаного договору є відступлення права вимоги, стороною якого є боржник, у зв`язку з припиненням зобов`язання за відступленою вимогою на час його укладення.
За результатами останього перегляду, відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний господарський суд, виходив з наступного.
Відповідно до статті 20 Закону "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори або майнові дії боржника можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.
За приписами частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 Цивільного кодексу України).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні є відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. 
Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відтак, у разі заміни кредитора у зобов`язанні первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов`язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому зміст зобов`язання, тобто обсяг прав та обов`язків його сторін залишається незмінним. Отже, виходячи із загальних правил та положень статті 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора.
Обсяг цих прав та умови визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виплат, в розмірі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги).
Разом з тим, зазначене положення є диспозитивним, отже інші правила можуть бути встановлені договором або законом. Суб`єкти зобов`язання можуть провести заміну кредитора лише в певній частині, тобто передати новому кредитору тільки частину прав старого кредитора, проте це є можливим в разі подільності права вимоги кредитора.
Судом встановлено, що предметом спірного правочину є боргові зобов`язання первісного кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" до боржника - Публічного акціонерного товариства "Еталон" у вигляді грошової суми.
Вищевказаною ухвалою господарського суду Черкаської області від 19.07.2012 у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Еталон затверджено кредиторські вимоги ініціюючого кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" до боржника - Публічного акціонерного товариства "Еталон" у сумі 369574,41 грн, які виникли внаслідок неналежної оплати боржником простого векселя на суму 365915,26 грн та витрат? пов`язаних з його протестом у сумі 3659,15 грн, а всього 369  574,41 грн. (вимоги, що включені до реєстру конкурсних кредиторів  у четверту чергу відповідно до ухвали господарського суду Черкаської області від  04.07.2013 у справі № 05/5026/1035/2012).
За частиною 1 статті 77 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній станом на 10.07.2014 - дата затвердження судом мирової угоди у справі № 05/5026/1035/2012 ) визначено, що під мировою угодою у справі про банкрутство розуміється домовленість між боржником і кредиторами стосовно відстрочки та/або розстрочки, а також прощення (списання) кредиторами боргів боржника, яка оформляється шляхом укладення угоди між сторонами.
За оскаржуваним договором успупки права вимоги передано право вимоги відповідного кредитора у зобов"язанні (за мировою угодою) лише у частині зобов"язань боржника перед цим кредитором- ТОВ "Лани Христинівщини". Так, новому кредитору- ОСОБА_2 передано права початкового кредитора-ТОВ "Лани Христинівщини" на суму 369574,26 грн. Оскільки вищевказані зобов`язання за мировою угодою, затвердженою судом у справі № 05/5026/1035/2012, - це  зобов`язання сплатити відповідну грошову суму у строки та у порядку, визначені цією мировою угодою, то в даному випадку відповідне право вимоги кредитора, ТОВ "Лани Христинівщини",  є подільним. Тобто є можливим проведення заміни кредитора у зобов"язанні (за мировою угодою) лише в певній частині. Жодних заяв відносно описки в оскаржуваному договорі щодо суми (обсягу) переданих прав вимоги сторони цього договору до суду не подавали та в судовому засіданні про це не заявляли. Оскільки в оскаржуваному договорі є посилання на договір від 08.11.2011 № 0811, то суд вважає за можливе взяти до уваги пояснення сторін оскаржуваного договору відносно того, що новому кредитору передані права початкогого кредитора на суму 369574,26 грн, - які є вимогами четвертої черги, строки та порядок погашення яких визначені у вищевказаній мировій угоді, затвердженій судом у справі № 05/5026/1035/2012. Вищевказані вимоги першої черги цього кредитора у сумі 5365,00 грн. та решта його вимог червертої черги у сумі 0,15 грн. (за мировою угодою) за оскаржуваним договором новому кредитору не передавались, залишились за початковим кредитором. 
Щодо обсягу відступлення зобов`язань за спірним правочином та щодо їх подільності, в судовому засіданні апеляційним судом було з`ясовано, що зобов`язання ОСОБА_2 передані за наслідком укладання мирової угоди. Представником ОСОБА_2 зазначено, що було передано частину вимог тільки 4 черги, а вимоги 1 черги залишились у початкового кредитора, що не порушує права жодної зі сторони кредиторів та боржника. Зазначенні доводи в суді не спростоваені Ліквідатором.
При цьому суд не бере до уваги доводи відносно того, що за оскаржуваним договором передано право вимоги за припиненим зобов"язанням, оскільки, крім посилання на  договір від 08.11.2011 № 0811, сторони оскаржуваного договору зазначили, що за ним передається та приймається (відповідно) право вимоги на відповідну суму, що належало початковому кредитору за мировою угодою, затвердженою ухвалою господарського суду Черкаської області від 10.07.2014 у справі № 05/5026/1035/2012.
За змістом частини 1 статті 7, частин 1, 2 статті 77, частини 4 статті 79 та частини 1 статті 83 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" вбачається, що до суб`єкта підприємницької діяльності, щодо якого здійснюється провадження у справі про банкрутство, може бути застосована така судова процедура як мирова угода, укладення якої між кредиторами та боржником може бути ініційовано на будь-якій стадії провадження у справі про банкрутство. Мирова угода в банкрутстві є за своєю суттю домовленістю між кредиторами та боржником щодо відстрочки та/або розстрочки, розмірів, порядку і строків виконання зобов`язань боржника, а також прощення (списання) боргів боржника кредиторами, вимоги яких визнано судом та включено до реєстру. 
Аналіз положень статей 3, 203, 509, 604 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що законодавець визначає мирову угоду у справі про банкрутство як новацію зобов`язання боржника перед кредиторами та відповідну процедуру в ході провадження у справі про банкрутство, передбачає право кредиторів захистити свої інтереси в обсязі, передбаченому цією мировою угодою; при цьому, умови мирової угоди щодо порядку та строків погашення боржником кредиторської заборгованості повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (правова позиція ВС від 04.09.2018 №918/2067/14, від 26.06.2018 №923/516/17). В даному випадку немає підстав важати припиненим зобов"язання за відступленою вимогою на час укладення оскаржуваного договору.
По суті мирова угода у справі про банкрутство фіксує волевиявлення сторін, що спрямоване на вирішення спірних правовідносин між боржником і кредиторами щодо погашення, відстрочення, прощення кредиторської заборгованості та на припинення провадження у справі про банкрутство, зокрема, пункту 5 частини 1 статті 83 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що  господарський суд закриває провадження у справі про банкрутство, якщо мирова угода затверджена в порядку, передбаченому цим Законом.
Судом встановлено, що оспорюваний ліквідатором правочин про відступлення права вимоги було укладено після затвердження господарським судом мирової угоди у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Еталон", тобто у період коли справа про банкрутство була закрита на підставі пункту 5 частини 1 статті 83 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у редакції чинній з 19.01.2013. 
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.
У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним договору, позивач повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Так, частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 2 статті 207 Цивільного кодексу України).
Дослідивши договір про відступлення права вимоги наявний в матеріалах справи, суд першої інстанції правомірно визначив, що при його укладенні сторонами не було порушено вимоги цивільного законодавства, які б свідчили про його недійсність. І оспорюваний договір і Акт №1 прийому-передачі заборгованості укладено від імені початкового кредитора - Товариством з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини", а зі сторони нового кредитора - ОСОБА_2 . 
Щодо доводів скаржника в апеляційній скарзі про недійсність оскаржуваного договору з підстав неправильного зазначення назв початкового та нового кредиторів у кінцевій частині спірного договору та вищевказаного акту прийому-передачі заборгованості, суд погоджується з місцевим господарським судом, що вказане є опискою у назві сторін: Товариство з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" помилково зазначено "новим кредитором" замість "початкового кредитора", а ОСОБА_2 помилково зазначена "початковим кредитором" замість "нового кредитора", вказання описки не впливає на волевиявлення учасників цього договору, а отже і не тягне за собою визнання його недійсним, виходячи з преамбули та зі змісту цього договору та акту. При цьому, увступній частині (преамбулі) договору та акту ТОВ    «Лани Христинівщини» названо «початковим кредитором», а ОСОБА_2  - «новим кредитором». Крім цього, в договорі та акті зазначено, що ці сторони так називаються далі по тексту.
При цьому, до суду першої інстанції були подані заяви свідків від 15.04.2020 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в яких підтверджено, що в договорі та акті Товариство з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" помилково зазначено "новим кредитором" замість "початкового кредитора", а ОСОБА_2 помилково зазначена "початковим кредитором" замість "нового кредитора", представники сторін оскаржуваного договору вважають це опискою.
Суд враховує положення статті 515 Цивільного кодексу України, якою визначені випадки, у яких заміна кредитора не допускається. А саме, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Враховуючи положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у редакції, чинній з 19.01.2013 та на час укладання оскаржуваного договору, та положення Кодексу України з процедур банкрутства (чинного станом на час розгляду справи в останьому перегляді), які не містять заборони чи визначення виключень щодо заміни кредитора у справах про банкрутства, на його правонаступника, зокрема після закриття провадження у справі про банкрутство, у тому числі на стадії добровільного чи примусового виконання судового рішення (у виконавчому проваджені).
Так, щодо доводів скаржника про укладання оскаржуваного договору після закриття провадження у справі про банкрутство та здійснення заміни кредитора на стадіїї виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 12.03.2009 у справі «Матківська проти України» (заява № 38683/04) зазначено, що судовий розгляд і виконавче провадження -        це перша та друга стадії загального провадження, які стосуються тривалості провадження; виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також, що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.
З наведеного у    статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»    нормативного визначення вбачається, що виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка завершує його. Ця стадія розпочинається з набранням судовим рішення законної сили або за інших умов, встановлених законом. Сторони судового провадження на стадії виконавчого провадження набувають відповідної процесуальної якості, користуються правами та несуть певні обов`язки, зумовлені статусом сторони. За законом на стадії виконавчого провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження. Така заміна є прийнятною, зокрема, у правовідносинах, що допускають правонаступництво. Процесуальний закон та закон, який регулює підстави, порядок та спосіб виконання судових рішень, не обмежує можливість заміни сторони виконавчого провадження залежно від загальних умов та порядку (етапу) здійснення виконавчого провадження.
За змістом    статті 52 ГПК України    процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі заміни кредитора або боржника у зобов`язанні. Процесуальне правонаступництво в розумінні    статті 52 ГПК України    допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення (правова позиція ВС від 17.04.2020 №904/3787/18).
Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права від однієї особи (праводавця) до іншої (правонаступника) в порядку похідного правонабуття. Перехід суб`єктивних прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого відбувається через набуття суб`єктивного права чи суб`єктивного обов`язку однією особою і, відповідно, їх втрату іншою. Однак при цьому спостерігається зв`язок між набутими суб`єктивними правами і обов`язками та правовідносинами, в яких перебував їх носій-попередник, з іншими особами, в силу чого і було можливе їх існування.
Правонаступництво відбувається, зокрема, у разі виділу юридичної особи (сингулярне правонаступництво), за умови переходу до такої особи прав та обов`язків материнської особи. Зазначене закріплюється у розподільчому балансі.
Разом з тим процесуальне законодавство містить норми тільки щодо заміни сторони виконавчого провадження її правонаступником, яка розрахована на випадок, коли сторона виконавчого провадження вибуває з відповідного матеріального правовідношення, до якого натомість вступає правонаступник цієї сторони (повністю чи частково).
Водночас процесуальним законодавством не враховано, що у певних випадках до матеріального правовідношення може вступити інша особа як боржник, хоч сторона виконавчого провадження з цього правовідношення і не вибуває.
Таким чином, законодавство не містить заборони здійснення заміни сторони у зобов`язанні після закриття провадження у справі про банкрутство, а саме на стадії виконавчого провадження, у тому числі, у зв`язку з затвердженням судом мирової угоди у справі про банкрутство.
В оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції проаналізовано застосування ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції чинній з 19.01.2013) щодо відповідних правовідносин, зазначено, що справа про банкрутство боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" порушена ухвалою Господарського суду Черкаської області від 06.08.2015, спірний договір про відступлення права вимоги укладено 14.07.2014., тобто не в підозрілий період, а тому, оскаржуваний договір не підлягає визнанню недійсним в силу цієї норми.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, виходячи з доводів заявника, викладених в заяві про визнання недійсним оскаржуваного договору, не було посилання на ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" як на підставу для визнання договору недійсним. 
Згідно зі статтями 73, 74, 79 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, з огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини" Мисан В.М. в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України не доведено та належними доказами не підтверджено позовні вимоги. Відтак, судом правомірно було відмовлено  у задоволені позову про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 14.07.2014 за недоведеністю та необґрунтованістю.
У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Інших доводів скаржника по суті заявлених позовних вимог, які б спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваного судового рішення та впливали на їх правильність в апеляційній скарзі не наведено.
Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності в основі якого лежить відоме з римського права положення res judicata, відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.
Принцип юридичної визначеності полягає в тому, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового для виконання рішення лише для того, щоб домогтися перегляду справи та її нового вирішення. Перегляд рішень судами вищих інстанцій не має розглядатися як прихований засіб оскарження і лише ймовірність існування двох поглядів щодо предмету розгляду не може бути підставою для повторного розгляду справи. Відхід від цього принципу може бути виправданий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі та непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24.07.2003 у справі "Рябих проти Росії").
У рішенні ЄСПЛ у справі "Сутяжник проти Росії" зроблено висновок про те, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму.
Під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального    закону    при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі "Салов проти України").
Згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених    законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі "Волчлі проти Франції", "ТОВ "Фріда" проти України").
Вказане кореспондується із нормами    ст. 276 ГПК України, частиною другою якої передбачено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи скаржника про порушення судами норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського    суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; ухвалу суду першої інстанції від 14.05.2020 у даній справі - без змін.
Керуючись Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -
                              
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лани Христинівщини"  залишити без задоволення.
2. Ухвалу господарського суду Черкаської області від 14.05.2020 у справі №925/1204/15 залишити без змін.
3. Матеріали справи №925/1204/15 направити до господарського суду Черкаської області. 
Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачені ст.ст. 288-291 ГПК України.
Повний текст виготовлено 11.08.2020.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Доманська 

Судді                                                                                Б.М. Поляков

                                                                                А.А. Верховець