Справа № 463/3749/17                                Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В. 
Провадження № 22-ц/811/1629/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої: Крайник Н.П.
суддів: Шеремети Н.О., Ванівського О.М.,
                при секретарі: Сеньків Х.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про виділ частки зі спільної власності на нерухоме майно та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування свідоцтва про права власності, скасування державної реєстрації та демонтаж самочинного будівництва, - 

ВСТАНОВИВ:

       25.07.2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про виділ частки зі спільної власності на нерухоме майно З врахуванням уточнень позовних вимог, просила виділити у приватну власність ОСОБА_4 житловий будинок з прибудовою загальною площею 74,4 кв.м, житловою площею 49,3 кв.м, з можливістю присвоєння окремого поштового номера, до складу якого входять приміщення: тамбур площею 6,0 кв.м., позначений на плані №2-1, коридор площею 10,5 кв.м., позначений на плані №2-2, житлова кімната площею 17,8 кв.м., позначена на плані №2-3, житлова кімната площею 17,6 кв.м., позначена на плані №2-4, житлова кімната площею 13,9 кв.м., позначена на плані №2-5, кухня площею 8,6 кв.м позначена на плані №2-6 відповідно до план-схеми виділення приміщень у висновку судової будівельно-технічної експертизи №24-18 (а.с.151), гараж площею 23,0 кв.м., позначений на плані літерою «Д», сарай площею 36,6 кв.м., позначений на плані літерою «Б» та вважати таким, що припинилося право спільної часткової власності ОСОБА_4 у будинковолодінні АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідача ОСОБА_2 замурувати дверний проріз в коридорі 1-25, який з`єднує коридор 1-25 з горищем та облаштувати вихід на свою частку горища з приміщення комірки 1-24 у житловому будинку АДРЕСА_1 .
       Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона ( ОСОБА_4 ) успадкувала після смерті матері ОСОБА_5 27/50 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 126,9 кв.м., житловою 79,4 кв.м. У зв`язку із прийняттям до експлуатації закінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , співвласники будинковолодіння, що сторонами даного спору, у нотаріальній формі склали заяву про попіл будинку та визначення права власності, на підставі якої в подальшому співвласниками були оформлені свідоцтва про право власності на частки в будинку. 13.10.2015 року вона подарувала одну другу частину належної їй частки будинковолодіння АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_6 та рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06.04.2016 року доньці виділено у приватну власність будинок В-1, який входив до складу належної їй ( ОСОБА_4 ) частки в будинку.Таким чином, станом на дату подання позову, їй належить 37/200 часток будинковолодіння АДРЕСА_1 , а до складу її частки, згідно із заявою про поділ будинку і визначення власності між співвласниками від 04.07.2014 р. та з врахуванням виділу з частки будинку В-1, входять приміщення: 2-1 тамбур площею 6 кв.м, 2-2 коридор - 10,5 кв.м, 2-3 житлова кімната - 17,8 кв.м, 2-4 житлова кімната - 17,6 кв.м, 2-5 житлова кімната - 13,9 кв.м, 2-6 кухня - 8,6 кв.м, гараж під літ. «Д» площею 23,0 кв.м і сарай під літ. «Б» площею 36,6 кв.м. Вона зверталася до відповідачів з пропозицією укласти договір про виділ її частки з можливістю присвоєння окремого поштового номера, проте відповідачі на таку пропозицію належним чином не відреагували через наявний між сторонами конфлікт. Покликаючись на положення ст.364 ЦПК України, вважає, що відповідачі порушують її права,як власника частки будинку, у зв`язку із чим змушена звернутись за захистом свого права до суду.
       Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з зустрічним позовом до ОСОБА_4 , третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації та демонтаж самочинного будівництва.
       Зустрічний позов обгрунтовували тим, що у 2014 році, у зв`язку з постійними конфліктами між сторонами, з метою поділу житлового будинку АДРЕСА_1 , співвласниками будинку була нотаріально посвідчена заява, на підставі якої ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право власності на зазначені частки в будинку з визначенням приміщень згідно технічного паспорта. Необхідність поділу будинку виникла у зв`язку із прийняттям в експлуатацію закінченої будівництвом перепланованої частини індивідуального житлового будинку. Проте, ОСОБА_4 окрім частки на вказаний житловий будинок, зареєструвала за собою право власності на гараж під. літерою Д площею 23,0 кв.м, який має статус самочинного будівництва, оскільки був збудований на земельній ділянці, яка не належить позивачу ні на праві користування, ні на праві власності. Будівництво гаража здійснювалось без погодження з ними, незважаючи не те, що саме вони являються належними користувачами земельної ділянки, що підтверджується відповідними документами. Оскільки гараж споруджено без отримання відповідних дозвільних документів та без їхнього згоди, вважають, що на такий не може бути оформлено право власності за ОСОБА_7 . Крім того, спірний гараж збудований над каналізаційним люком, що є грубим порушенням державних будівельних норм та правил та прилягає до торцевої стіни будинку, внаслідок чого стіна постійно є сирою.
       Рішенням Личаківського районного суду м. Львова 5 листопада 1996 року було встановлено порядок користування земельною ділянкою при будинковолодінні АДРЕСА_1 між батьками сторін, обов`язок щодо виконання якого відповідно перейшов і до їх спадкоємців, зокрема, і обов`язок здійснити демонтаж самочинно збудованого гаража. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ще за життя ОСОБА_8 звертались з цього приводу до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, та 16.01.2006 року було винесено розпорядження № 43, яким ОСОБА_8 було зобов`язано демонтувати гараж. Законними постійними користувачами земельної ділянки, на якій знаходиться гараж, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які згоди на будівництво гаража під. літ Д не давали ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_4 . Про те, що спірний гараж є об`єктом самочинного будівництва, свідчать листи Личаківської районної адміністрації та акт складений працівниками ЛКП «Господар». Посилаючись на положення ч.4 ст.376 ЦК України, зазначають, що обов`язок демонтувати самовільно збудований гараж, позначений літ. Д, загальною площею 23,0 кв.м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 , повинен бути покладений на ОСОБА_4 .
       Крім того, ОСОБА_4 ніколи не була власником житлового будинку під літ «А-2» (опис згідно технічного паспорту), що підтверджується самою заявою про поділ будинку АДРЕСА_1 . Згідно технічного паспорту та заяви про поділ будинку ОСОБА_4 виділяється приміщення в будинку під. літ «В-1» та будинку під літ. «А-1».
       Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про виділ частки зі спільної власності на нерухоме майно - задоволено.
       Виділено у приватну власність ОСОБА_4 житловий будинок з прибудовою загальною площею 74,4 кв.м, житловою площею 49,3 кв.м, з можливістю присвоєння окремого поштового номера, до складу якого входять приміщення: тамбур площею 6,0 кв.м., позначений на плані №2-1, коридор площею 10,5 кв.м., позначений на плані №2-2, житлова кімната площею 17,8 кв.м., позначена на плані №2-3, житлова кімната площею 17,6 кв.м., позначена на плані №2-4, житлова кімната площею 13,9 кв.м., позначена на плані №2-5, кухня площею 8,6 кв.м позначена на плані №2-6, частини горища над приміщенням кухні 2-6 відповідно до план-схеми виділення приміщень у висновку судової будівельно-технічної експертизи №24-18 (а.с.151), гараж площею 23,0 кв.м., позначений на плані літерою «Д», сарай площею 36,6 кв.м., позначений на плані літерою «Б» та вважати таким, що припинилося право спільної часткової власності ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1 .
       Зобов`язано відповідача ОСОБА_2 замурувати дверний проріз в коридорі 1-25, який з`єднує коридор 1-25 з горищем та облаштувати вихід на свою частку горища з приміщення комірки 1-24 у житловому будинку АДРЕСА_1 (вказані роботи здійснити за рахунок коштів позивача ОСОБА_4 ).
       У спільному користуванні ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено ворота та огорожу.
       У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про скасування свідоцтва про права власності, скасування державної реєстрації та демонтаж самочинного будівництва - відмовлено за безпідставністю.
       Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 4 000 грн.
       Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в розмірі 4 000 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2288 грн.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2288 грн.
       Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
       Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
       Зазначає, що, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що ні ОСОБА_4 , ні її мама ОСОБА_8 , не оформляли право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться частина належного їй будинку. Гараж під літерою «Д» розташований на земельній ділянці, яка була виділена ОСОБА_9 , та на сьогоднішній день, в порядку спадкування, належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . При вирішення даного спору, районний суд не врахував положення п. 2.6. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна № 55 від 18.06.2007 року, відповідно до якої технічна можливість поділу об`єкта нерухомого майна допускається за наявності документа, який підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою. Зазначає, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, шо не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до свідоцтва про право власності від 03.10.2014 року, долученого ОСОБА_4 до позовної заяви, вбачається, що вона є власником житлового будинку під. літ. «А-2» заг. пл. 186,2 кв.м, житл. площею 91,2 кв.м та ніколи не була власником житлового будинку під літ «А-2» (опис згідно технічного паспорту), що підтверджується заявою про поділ будинку АДРЕСА_1 . Зазначає, що станом на 2014 рік ,відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж № 95 від 19.03.2013 року, введення в експлуатацію збудованих житлових будинків та споруд без дозволів допускалося лише після проведення їх технічного обстеження. Районним судом також не враховано, що при введенні в експлуатацію будинковолодіння АДРЕСА_1 технічного обстеження будинку проведено не було. Крім того, районний суд не врахував, що відповідно до рішення Народного суду Червноармійського району м. Львова від квітня 1970 року, яким було затверджено мирову угоду між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , на горищі була встановлена цегляна перегородка, яка виділятиме вхід до виділеної ОСОБА_11 частини горища. 
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.
       В засіданні колегії суддів представник ОСОБА_4 - ОСОБА_14 проти скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
       Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавали.
       10 серпня 2020 року від адвоката ОСОБА_3, надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку неможливістю прибути у судове засідання через перебування за межами України, однак така не була задоволено судом, зважаючи на строки розгляду справи апеляційним судом, визначені ст. 371 ЦПК України. Крім того, колегія суддів виходила з того, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
       Співвласники можуть домовитися про порядок володіння, користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
       Положеннями ч. 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
       Відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
       Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що співвласники будинковолодіння АДРЕСА_1 , за спільною заявою, відповідно до правовстановлюючих документів здійснили поділ приміщень будинковолодіння, що нотаріально засвідчили; відповідно до висновку експерта №24-18 від 31.08.2018 року (том 1 арк.спр.141-151) існує технічна можливість виділення у приватну власність ОСОБА_4 , власника 37/200 будинковолодіння АДРЕСА_1 , належної їй частки в житловому будинку; таке виділення є технічно можливим в межах приміщень, якими фактично користується позивач, частини будинку є відокремленими, обладнаними окремими входами; таке виділення не порушує прав відповідачів.
       З такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.
       У зв`язку з прийняттям в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , співвласники будинковолодіння - позивач ОСОБА_4 та відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 04.07.2014 року, у нотаріальній формі склали заяву про фактичне користування приміщеннями будинку та надання згоди на поділ будинку (том 1 арк. спр. 9), визначивши право власності:
за ОСОБА_1 у будинку позначеному на плані земельної ділянки літерою А-1: приміщення 1 підвал (7,1 кв.м), приміщення 2 підвал (15,2 кв.м), приміщення Зпідвал (9,6 кв.м), 1-11 житлова кімната (15,2 кв.м), 1-12 житлова кімната (9,9 кв.м), 1-13 коридор (12,6 кв.м), 1-14 коридор (18,6 кв.м), 1-17 ванна (5,6 кв.м), 1-18 вбиральня (1,2 кв.м), 1-19 кухня (9,8 кв.м), 1-20 житлова кімната (11,4 кв.м), 1-21 житлова кімната (26,1 кв.м);
за ОСОБА_4 у будинку позначеному на плані земельної ділянки літерою В-1 приміщення: 1-1 тамбур (2,8 кв.м),у 1-2 коридор (24,3 кв.м), 1-3 тамбур (3,5 кв.м), 1-4 комірка (3,8 кв.м), Т гараж (25,1 кв.м), 1-5 коридор (11,5 кв.м), 1-6 кухня (15,7 кв.м), 1-7 житлова кімната (22,8 кв.м), 1-8 житлова кімната 4 (12,9 кв.м), 1-9 тамбур (2,1 кв.м), 1-10 ванна (3,6 кв.м), 1-11 житлова кімната (15,6 кв.м), 1-12 тамбур (2,6 кв.м), 1-13 житлова кімната (20,1 кв.м), 1-14 житлова кімната (19,8 кв.м); а у будинку ^позначеному на плані земельної ділянки літерою А-1: приміщення 2-1 тамбур (6 кв.м), 2-2 коридор І (10,5 кв.м), 2-3 житлова кімната (17,8 кв.м),2-4 житлова кімната (17,6 кв.м), 2-5 житлова кімната І (13,9 кв.м), 2-6 кухня (8,6 кв.м), а також гараж під літ. «Д» площею 23,0 кв.м і сарай під літ. «Б» площею 36,6 кв.м;
за ОСОБА_2 у будинку позначеному на плані земельної ділянки літерою А-1 приміщення: 1-3 кухня (15,2 кв.м), 1-5 житлова кімната (15,3 кв.м), 1-6 ] житлова кімната (15,2 кв.м), 1-9 вбиральня (1,3 кв.м), 1-2 коридор (10,9 кв.м), 1-10 житлова кімната (21,7 кв.м), 1-15 коридор (7,5 кв.м), 1-16 сходова клітка (6,4 кв.м), 1-22 житлова кімната Ш15,2 кв.м), 1-231-10 житлова кімната (14,6 кв.м), 1-24 комірка (2,8 кв.м), 1-25 коридор (1,3 кв.м), г 1-26 кухня (10,7 кв.м), 1-7 коридор (6,9 кв.м), 1-8 ванна (4,9 кв.м).
       У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають приміщення 1-1 тамбур (3,0 кв.м) та гараж під літерою «Г» (25,9 кв.м)
       У спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають ворота і огорожа.
       Копією свідоцтва про право власності від 03.10.2014 року (том 1 арк. спр. 7), підтверджується належність ОСОБА_4 37/100 частин житлового будинку, під літ. «А-2», до будинку належить житловий будинок під літ. «В-1» заг. пл. 186,2 кв.м, житл. 91,2 кв.м (опис згідно технічного паспорта), за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 369,6 кв.м, що також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1 арк. спр. 8)
       Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_2 належить 29/100 частин вказаного житлового будинку, а ОСОБА_1 - 34/100 частин (том 1 арк. спр. 14-16).
       Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 6 квітня 2016 року у приватну власність ОСОБА_6 , виділено приміщення будинку під літерою «В-1», загальною площею 186,2 м.кв, житловою площею 91,2 м.кв, що становить 37/200 ідеальних часток у праві спільної часткової власності на будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , та складається з приміщень: тамбура площею 2,8 кв.м позначеного на плані № 1-1, коридору площею 24,3 кв.м позначеного на плані № 1-2, тамбура площею 3,5 кв.м позначеного на плані № 1-3, комірки площею 3,8 кв.м позначеної на плані № 1-4, гаражу площею 25,1 кв.м позначеного на плані під літ. «Т», коридору площею 11,5 кв.м позначеного на плані № 1-5, кухні площею 15,7 кв.м позначеної на плані № 1-6, житлової кімнати площею 22,8 кв.м позначеної на плані № 1-7, житлової кімнати площею 12,9 кв.м позначеної на плані № 1-8, тамбура площею 2,1 кв.м позначеного на плані № 1-9, ванни площею 3,6 кв.м позначеної на плані № 1-10, житлової кімнати площею 15,6 кв.м позначеної на плані №1-11, тамбура площею 2,6 кв.м позначеного на плані № 1-12, житлової кімнати площею 20,1 кв.м позначеної на плані № 1-13, житлової кімнати площею 19,8 кв.м позначеної на плані № 1-14. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_6 на приміщення, будівлі та споруди будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із виділенням в натурі частки в спільній частковій власності (том 1 арк. спр. 17-19).
       У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до відповідачів з пропозицією укласти договір про виділ належній їй частки з можливістю присвоєння окремого поштового номера (том 1 арк. спр. 20), яка залишилася без реагування з їх боку.
       Згідно висновку експерта №24-18 від 31.08.2018 року, за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року, існує технічна можливість виділення у приватну власність ОСОБА_4 , власника 37/200 будинковолодіння АДРЕСА_1 , належної їй частки в житловому будинку, позначеному на плані земельної ділянки літерою А-1: приміщення 2-1 тамбур (6,0 кв.м.), 2-2 коридор 1(10,5 кв.м.), 2-3 житлова кімната (17,8 кв.м.), 2-4 житлова кімната (17,6 кв.м.), 2-5 житлова кімната (13,9 кв.м.), 2-6 кухня (8,6 кв.м.), гараж під літ. «Д» площею 23,0 кв.м., сарай під літ. «Б» площею 36,6 кв.м. з присвоєнням окремого поштового номера. Експертом запропоновано при виділі частки співвласника ОСОБА_4 , виділити їй горище над належним їй приміщенням кухні 2-6. Для цього співвласнику ОСОБА_2 необхідно замурувати дверний проріз в коридорі 1-25, який з`єднує коридор 1-25 з горищем та облапггувати вихід на свою частину горища з приміщення комірки 1-24, а співвласнику ОСОБА_4 демонтувати перегородку, яка відділяє горище над приміщенням кухні 2-6 від частини горища, розташованого над належними їй приміщеннями на першому поверсі. У спільному користуванні сторін залишити ворота та огорожу (том 1 арк.спр.141-151).
       Допитаний судом першої інстанції експерт ОСОБА_13 підтримав наданий ним висновок та пояснив, що запропонований ним варіант виділення частки позивача в будинку відповідає її реальному користуванню таким, не порушує будівельних норм та правил та права третіх осіб. При такому виділі частки позивача, горище над приміщенням кухні має відійти власнику цього приміщення, оскільки воно становить один об`єкт. Крім того, пояснив, що горище не є окремим приміщенням, а є простором між перекриттям останнього поверху і покрівлею будівлі та призначене для обслуговування даху власником приміщень, які знаходяться під дахом. Технічно здійснити ізоляцію цієї частини горища можливо і він визначив, які роботи для цього слід зробити. Що стосується гаражу, то він включений у правовстановлюючі документи позивача, тому він не вправі був досліджувати питання про те, чи гараж збудований у відповідності до БНіП. Земельна ділянка між сторонами не розділена, на даний час позивач має доступ до гаража та його технічно можливо (разом з іншими приміщеннями, що належать на праві власності позивачу), виділити у окремий об`єкт власності.
       З врахуванням того, що горище є простором, що знаходиться безпосередньо над приміщенням, право власності на яке просив визнати позивач, такий простір є допоміжним та покликаний забезпечення доступу до конструкції даху в процесі експлуатації, предметом поділу є будинковолодіння в цілому, з врахуванням здійснення поділу будинковолодіння між співвласниками з припиненням спільної часткової власності, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про можливість визнання права власності на частину будинковолодіння з врахуванням горища, що не виходить за межі позовних вимог. 
       Щодо доводів неможливості здійснення поділу будинковолодіння у зв`язку із самочинним будівництвом гаража, суд мотивував необґрунтованість таких наявністю заяви про фактичне користування приміщеннями будинку та надання згоди на поділ будинку (том 1 арк. спр. 9), згідно з якою сторони 4 липня 2014 року дійшли згоди з приводу фактичного користування будинковолодінням АДРЕСА_1 . Зокрема, сторони визначили за ОСОБА_4 право власності на гараж під літ. Д, загальною площею 23 кв.м. Вказані обставини сторони визнали в судовому засіданні та не оспорювали. Відповідач ОСОБА_2 визнала, що в ході реконструкції будинку мало місце самочинне будівництво, в тому числі гаражу під літерою Д. Проте, сторони досягли компромісу, погодилися розділити майно, оформити право власності, що і було зроблено. Крім того, в копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 11 березня 2014 року, як допоміжне приміщення відображено гараж під літерою Д загальною площею 23,01 кв.м. На підставі вказаної декларації як позивачем, так і відповідачами було виготовлено технічну документацію та отримано свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
       Доводи відповідачів щодо незаконності декларації про готовність об`єкта експлуатації від 11 березня 2014 року у зв`язку із відсутністю підписів сторін на останній сторінці такого, суд обґрунтовано не взяв до уваги, з огляду на те, що така засвідчена підписами на першій сторінці. Окрім цього, суд правильно врахував, що вказана декларація зареєстрована Інспекцією архітектурно-будівельного контролю Львівської області, відповідачами в установленому законом порядку не оскаржувалась, нечинною не визнана, а відтак мотивовано відхилив і доводи апелянта про те, що гараж збудований з порушенням БНіП та є самочинним будівництвом.
       Твердження відповідачів про те, що такий виділ частки позивача, зокрема, з гаражем неможливий, з огляду на його розміщення на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні відповідачів, спростовані судом першої інстанції х посиланням на належність спірної земельної ділянки до комунальної власності. Судом правильно враховано повідомлення Департаменту містобудування (том 1 арк. спр. 124), згідно з яким відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися із заявами про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою на земельну ділянку на АДРЕСА_1 . та їм роз`яснено, що вони є власниками лише частини будинку, а земельна ділянки відповідно до положень ст.ст. 40, 121 Земельного кодексу України може бути передана у власність громадянам дише для обслуговування всього будинку, а не його частини чи окремої квартири. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що лише за згодою співвласників будинку, такі можуть отримати у спільну власність ділянку, яка закріплена за будинком. Крім того, своєю нотаріально посвідченою заявою від 04.07.2014 року відповідачі надали згоду на виділення гаражу у власність позивача і погодили його місце розташування.
       Колегія суддів також вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову, з огляду на те, що відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив, з того, що такі вимоги мотивовані самочинністю будівництва гаража та необхідністю здійснення демонтажу, однак жодних доказів на підтвердження зазначених обставин ні суду першої, ні суду апеляції інстанції такими не надано.
       Як зазначалось вище, декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 11 березня 2014 року є чинною, право власності на вказаний гараж оформлене та зареєстроване зі згоди відповідачів, у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги за зустрічним позовом є безпідставними.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не надано.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
       Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 березня 2019 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 20 серпня 2020 року.

Головуючий:         Крайник Н.П. 

Судді:        Шеремета Н.О.

                                                                                Ванівський О.М.