Постанова 
Іменем України 
 
31 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/11516/18
провадження № 61-8704св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,              
 
учасники справи:
позивач-1 - ОСОБА_1 , 
представник позивача-1 - адвокат Кметик Володимир Степанович,
позивач-2 - ОСОБА_2 ,
відповідач-1 - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», 
представники відповідача: Панченко Дмитро Вікторович, 
відповідач-2 - державний реєстратор Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Шелюжак Василь Ярославович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області  у складі судді Позняка В. М. від 01 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду у складі колегії суддів: Сташківа Б. І., Костіва О. З., Хоми М. В. від 19 березня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Шелюжака В. Я. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру.
 
Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2018 року державний реєстратор Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Шелюжака В . Я. зареєстрував за АТ «Укрсоцбанк» право власності на іпотечну квартиру АДРЕСА_1 . Позивачі вважали, що така реєстрація відбулася з порушеннями, оскільки реєстратор не мав право реєструвати за АТ «Укрсоцбанк» право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, у зв`язку із тим, що позивачі, які є власниками квартири не давали згоди на таку реєстрацію. Також, вказували, що будь-якої вимоги про усунення порушень позивачі не отримували. Окрім того, на момент укладення договору іпотеки чинна редакція статті 36 ЗУ «Про іпотеку» не передбачала можливість звернення стягнення на підставі застереження в договорі, а тільки можливість позасудового врегулювання спору шляхом передачі у власність іпотекодержателю предмета іпотеки на підставі договору, однак такого договору вони і АТ «Укрсоцбанк» не укладали, а тому вважають, що відсутні підстави для реєстрації права власності на квартиру за відповідачем. 
 
Посилаючись на вказані обставини, просили суд скасувати рішення Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Шелюжака В. Я. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40137010 від 15 березня 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1507510361101, номер запису права власності 25261166 дата та час реєстрації 15 березня 2018 року 17:52:00 за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , відновивши запис про право власності на квартиру за                      ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
 
Скасовано рішення державного реєстратора Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Шелюжака В. Я. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 40137010 від 15 березня 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1507510361101, номер запису права власності 25261166 дата та час реєстрації 15 березня 2018 року 17:52:00 за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 відновивши запис про право власності на квартиру за                  ОСОБА_1 .
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що станом на дату укладання сторонами іпотечного договору № 770/12-451 від 17 вересня 2008 року) редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» не містила та не передбачала можливості застосування такої інституції, як іпотечне застереження, а тому не може стверджувати, що між ОСОБА_1 та                                     АТ «Укрсоцбанк» була узгоджена умова про можливість звернення стягнення на спірне іпотечне майно у спосіб реалізації іпотечного застереження. Ураховуючи відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, не надання такого договору державному реєстратору та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії приватного державного реєстратора щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належать позивачам, не можна вважати законними.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 19 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від                           01 листопада 2018 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що проведеною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» з використанням не передбаченого договором іпотеки від 17 вересня 2008 року іпотечного застереження та відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя порушено право власності позивача на своє майно.
 
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
 
У травні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій  не врахували, що пунктом 4.5. іпотечного договору передбачені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, одним із яких є шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3. пункту 4.5. договору). Посилання судів на те, що мав бути укладений окремий договір із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя взагалі не підтверджується жодним доказом, оскільки статтею 36 Закону України в редакції від 12 травня  2006 року було передбачено або застереження або окремий договір. Тобто, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (підпункт 4.5.3. пункту 4.5.) міститься в іпотечному договорі, а тому воно прирівнюється до укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому необхідність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя відсутня.
 
Крім того, оскільки правовідносини та право вимоги із звернення стягнення виникло задовго після набрання чинності змін до Закону України «Про іпотеку», а саме з дати направлення вимоги у 2017 році, вважати, що звернення стягнення шляхом передачі права власності може відбуватись на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 2006 року є неправильним твердженням.
 
При цьому, заявник послався на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14-ц, від                    31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16, від 31 липня 2018 року у справі № 826/9658/15, від 11 березня 2019 року у справі № 405/5367/16-ц.
 
Відзив на касаційну скаргу  до Верховного Суду не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                           10 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 607/11516/18 з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 07 вересня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 було укладено договір кредиту № 770/11-507, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 39 985,33 дол. США з кінцевим терміном повернення кредиту до 15 вересня 2028 року.
 
Цього ж дня, із метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку іпотекодержателю АКБ «Уксоцбанк» квартиру АДРЕСА_1 .
 
За змістом підпункту 2.4.3. пункту 2.4., пункту 4.1. іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підпунктом 4.5.3. пункту 4.5. іпотечного договору визначено, що іпотекодавець за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, серед інших способів, - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
03 листопада 2017 року на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 банк направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки                  вих. № К/Б/03.11/У шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, за змістом якого, банк, визначивши суму боргу за договором кредиту в сумі 90 269,88 дол. США станом на 04 жовтня 2017 року, вимагав у тридцятиденний строк сплатити заборгованість. Вказане повідомлення містило застереження, що у разі невиконання цієї вимоги у тридцятиденний строк банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
19 жовтня 2017 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес АССІСТ» проведено оцінку предмета іпотеки, відповідно до якої ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв. м,  складає 1 161 158 грн.
 
15 березня 2018 року за зверненням АТ «Укрсоцбанк» державний реєстратор Жовнівської сільської ради Бережанського району Тернопільської області Шелюжак В. Я. в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» здійснив перереєстрацію права власності на іпотечне майно (квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,4 кв. м) і зареєстрував право власності на це майно за банком.
 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                    2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ «Укрсоцбанк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від                               01 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року                     № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Аналіз приписів статті 33  Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду.
Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон № 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог.
Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті  36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.
Відповідно до частини 3 статті  36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі -Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.
Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10 жовтня 2011 року у справі № 21-131а11 та від 18 вересня                 2012 року у справі № 21-236а12.
Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 лютого                  2018 року у справі № 915/297/17 та від 31 липня 2018 року у справі                         № 826/9658/15 (адміністративне провадження № К/9901/3238/18).
Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Частиною першою статті 35 Закону «України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», яка має назву «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки» (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Частиною першою статті 2  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон  № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9,15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Установлено, що 03 листопада 2017 року на адресу позичальника ОСОБА_4 та іпотекодавця ОСОБА_1 банк направив повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, за змістом якого банк, визначивши суму боргу за договором кредиту в сумі 90 269,88 дол. США станом на 04 жовтня 2017 року, вимагав у тридцятиденний строк сплатити заборгованість. Вказане повідомлення містило застереження, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до інформації, яка розміщено у відкритому доступі на офіційному сайті «Укрпошта» «Пошук поштових відправлень, поштові відправлення               №№ 1400037679560, 1400037679587, 1400037679579 повернені за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання.
У матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем                   ОСОБА_1 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.
Жодної інформації про вартість майна, за якою мало відбуватися зарахування вимог, з урахуванням того, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, повідомлення від 03 листопада 2017 року вих.                                 № К/Б/03.11/У не містило.
За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як  Законом № 898-IV, так і  Порядком № 1127 щодо надіслання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, зокрема вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності із зазначенням інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення тридцятиденного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, зробили правильний висновок, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» проведена всупереч нормпм чинного законодавства.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору та норм чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, у зв`язку з чим, обґрунтовано захистив порушене право позивача щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача шляхом скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірне майно за банком та відновлення запису про право власності на вказане майно за позивачем, оскільки є установленим факт порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.
Зазначене узгоджується з  правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі                        № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19). 
Суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що станом на дату укладання сторонами договору іпотеки редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» не містила та не передбачала можливості застосування такої інституції, як іпотечне застереження, а відтак, не можна стверджувати, що між позивачем та АТ «Укрсоцбанк» була узгоджена умова про можливість звернення стягнення на спірне іпотечне майно у спосіб реалізації іпотечного застереження без укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Такі висновки не узгоджуються зі змістом положень статей   36,  37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) у їх поєднанні, з аналізу яких вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом, що в тому числі підтверджується правовою позицією, викладеною у постановах Верховного суду України від 10 жовтня 2011 року у справі № 21-131а11 та від 18 вересня 2012 року у справі № 21-236а12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 915/297/17 та від 31 липня 2018 року у справі 826/9658/15 (адміністративне провадження № К/9901/3238/18).
З урахуванням умов укладеного між сторонами іпотечного договору, зокрема підпунктом 4.5.3. пункту 4.5., яким передбачено можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, передбаченому статтею  37 Законом України «Про іпотеку», АТ «»Укрсоцбанк» мало право у досудовому порядку задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки на підставі вказаного застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Разом з тим, помилковість наведених висновків не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки, установивши факт порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, суди попередніх інстанцій у належний спосіб захистили порушене право позивача щодо переходу права власності на нерухоме майно до відповідача шляхом скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірне майно за банком та відновлення запису про право власності на вказане майно за позивачем.
Правильне по суті рішення суду не може бути скасовано лише з формальних підстав.
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів по суті спору не впливають і їх не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Оскільки оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області  від 01 листопада 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                             М. Є. Червинська
 
                                                                                                     С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                     В. М. Коротун