Єдиний унікальний номер 236/4574/19 
Номер провадження 22-ц/804/1949/20        

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
                            
28 липня 2020 року  Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача   Мальованого Ю.М.,
суддів: Гапонова А.В., Тимченко О.О., 

розглянувши у м. Бахмут Донецької області у приміщенні суду в письмовому провадженні цивільну справу № 236/4574/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, з апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року у складі судді Саржевської І.В., повний текст рішення складений 16 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі АТ "Укрзалізниця") про стягнення заборгованості по заробітній платі.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після реорганізації Акціонерного товариства "Українська залізниця" вона з 06 липня 2016 року перебувала у трудових відносинах із регіональною філією "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця".
З 20 березня 2017 року наказом № 58-ДН від 16 березня 2017 року для всіх працівників структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" було встановлено простій.
Наказом № 2037-ОС від 17 липня 2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України її було звільнено з посади інженера 1 категорії відділу перевезень апарату управління за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.
Останньою виплатою, яку здійснив відповідач, був аванс за березень 2017 року у розмірі 2427 грн. 34 коп. та разова виплата в сумі 300 грн.
До моменту звернення з позовною заявою до суду відповідач не виплатив їй частину заробітної плати за березень 2017 року, заробіток за весь час вимушеного простою, а також одноразову грошову допомогу при виході на пенсію та компенсацію за невикористані дні відпустки.
У позові просила стягнути з відповідача частину заробітної плати за березень 2017 року в сумі 2417 грн. 98 коп., заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 17 823 грн. 59 коп., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 55 540 грн. 38 коп., компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 2878 грн. 80 коп., а також компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати. 
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ "Укрзалізниця" задоволені частково.
Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 14 250 грн. 29 коп., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 55 540 грн. 38 коп., компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 2878 грн. 80 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 16 751 грн. 91 коп. з зобов`язанням відповідача утримати з доходу позивача податку та інші обов`язкові платежі. 
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до АТ "Укрзалізниця" відмолено.
Стягнуто з відповідача судовий збір на користь держави у розмірі 709 грн. 85 коп.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження не виплаченої заробітної плати позивачем до позовної заяви додано відомості з Держаного реєстру фізичних осіб-платників податків про суму виплачених доходів, індивідуальні відомості про застраховану особу (форму ОК-5), розрахункові листи (табулеграми) за період з березня по липень 2017 року, в яких зазначені нараховані суми. Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу з березня по липень 2017 року, а також копії журналу обліку приходу-уходу працівників відділу перевезень Луганської дирекції, які перебували на простої.
Дослідивши письмові докази по справі, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав вважати, що нараховані позивачу грошові кошти за оплату праці в березні 2017 року їй не виплачені. На думку суду сама по собі інформація про розмір нарахованої заробітної плати не є належним підтвердженням того, що заробітна плата за березень 2017 року не виплачена та має місце заборгованість за березень 2017 року. Оскільки позивач належними та допустимими доказами не підтвердив наявність заборгованості за березень 2017 року, в цій частині позовних вимог було відмовлено.
Разом з тим, оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за квітень – липень 2017 року, не виплатив всі суми, що належали позивачу при звільненні, суд прийшов до висновку, що позивачем частково доведена сума заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою в сумі 14 250 грн. 29 коп. виходячи з 2/3 тарифної ставки (окладу) 6066 грн. 00 коп. у розмірі 4044 грн. 00 коп., виходячи з відпрацьованих у квітні – 152 години, у травні – 159 годин, у червні – 159 годин, у липні – 88 годин. Судом також задоволено вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 55 540 грн. 38 коп. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 2878 грн. 80 коп. 
Крім того, судом стягнута грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 16 751 грн., яка складається з компенсації втрати частини грошових доходів за затримку виплати заробітної плати за час вимушеного простою у сумі 14 250 грн. 29 коп., що становить 2829 грн. 81 коп., компенсації втрати частини грошових доходів по виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 55 540 грн. 38 коп., що становить 11 274 грн. 70 коп. та компенсації втрати частини грошових доходів по виплаті компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 2878 грн. 80 коп., що становить 584 грн. 40 коп. 
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач в апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково не застосував до позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини доходів положення та висновки, викладені в Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року. 
Заборгованість із заробітної плати перед позивачем за період березень - липень 2017 року у відповідача відсутня, оскільки нарахування заробітної плати не здійснювалося через відсутність первинних документів.
Суд врахував розрахунки заробітної плати та стягнув невиплачену заробітну плату та інші платежі виключно на підставі доказів позивача, які виготовлені на непідконтрольній українській владі території. Сума заборгованості із заробітної плати не підтверджена відповідними первинними документами і не нарахована в установленому законом порядку. 
Відсутність даних в індивідуальних відомостях застрахованих осіб і відомостях з центральних баз даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи вказує на відсутність проведення нарахувань, а як наслідок і заборгованості, що сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин(обставин непереборної сили). 
На підставі наведеного відповідач просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
З інших підстав судове рішення відповідачем не оскаржувалося.
Позивачем ОСОБА_1 судове рішення не оскаржувалося. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 травня 2020 року за апеляційною скаргою відповідача АТ "Укрзалізниця" відкрито апеляційне провадження (а.с. 124-126).
Позивач ОСОБА_1 про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження повідомлена відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 12 травня 2020 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 129). 
Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивачем до апеляційного суду не надано.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 03 червня 2020 року справу відповідно до ч. 1 ст. 369, ч. 13 ст. 7 ЦПК України призначено до розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи), оскільки ціна позову у ній складає 78 660 грн. 75 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили та справа не відноситься до тих, які відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 114 - 116).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача АТ "Укрзалізниця" підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Оскаржуване відповідачем рішення в повній мірі не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем. На підставі наказу про звільнення № 2037-ОС від 17 липня 2017 року її звільнено з посади інженера 1 категорії відділу перевезень, апарат управління СП "Луганська дирекція залізничних перевезень" РФ "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років. Зазначений наказ видано структурним підрозділом " Луганська дирекція залізничних перевезень " регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" та підписано першим заступником начальника дирекції залізничних перевезень Пономарьовим Д.В. В наказі зазначено, що ОСОБА_1 має право на компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 7 – ми середньомісячних заробітків, згідно п. 3.25 колективного договору (а.с. 30).
На підтвердження не виплаченої заробітної плати позивачем надані суду  розрахункові листи за березень – липень 2017 року (а.с. 31-35).
Наказом начальника СП "Луганська дирекція залізничних перевезень" від 16 березня 2017 року № 58-ДН, відповідно до наказу РФ "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 15 березня 2017 року № 384 було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у виробничих підрозділах структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" з 20 березня 2017 року (а.с. 36 - 38). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунки  заробітної плати, які додані позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх вимог, не є належними доказами, тому вони не можуть бути визнані судом належними та допустимими доказами. 
Оскільки судове рішення в цій частині позивачем не оскаржено, апеляційний суд у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України його не переглядає.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 115 КЗпП України.
За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.
Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно матеріалів справи, зокрема апеляційної скарги, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами та не передачею з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування заробітної плати й інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року не проводилося.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. 
Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. 
Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. 
Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року до дирекції не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 20 квітня 2017 року, не спростовують висновків суду.
Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.
Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
До суду позивач надала розрахунки заробітної плати за квітень - липень 2017 року, згідно яких ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за квітень 2017 року – 4119 грн. 55 коп. (до виплати 3275 грн. 80 коп.), за травень 2017 року - 4119 грн. 55 коп. (до виплати 3275 грн. 80 коп.), за червень 2017 року - 4119 грн. 55 коп. (до виплати 3275 грн. 80 коп.), за липень 2017 року - 61 665 грн. 59 коп., з яких 2878 грн. 80 коп. - компенсація за невикористані 10 днів відпустки, 55 540 грн. 38 коп. - грошова допомога при виході на пенсію (до виплати 49 590 грн. 84 коп.) (а.с. 32 - 35). 
Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем ОСОБА_1 по заробітній платі за період з квітня по липень 2017 року складає 74 024 грн. 24 коп., з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості заробітної плати за квітень – липень 2017 року. 
Оскільки відповідач не спростував надані позивачем розрахунки заробітної плати за квітень - липень 2017 року, у строки, встановлені ч. 1 ст.116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом першої інстанції, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за вказаний період.
Однак при ухваленні рішення, суд першої інстанції при обчисленні заборгованості по заробітній платі, виходив із сум, визначених працедавцем як оплата простою, та не брав до уваги повну нараховану суму за кожний місяць зазначеного періоду, без урахування Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстат, від 13 січня 2004 № 5, яка містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників.
Таким чином, оскільки позивачу в день звільнення відповідачем не виплачено всіх сум, що належать йому від АТ «Укрзалізниця», зокрема заробітну плату, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з квітня 2017 року по липень 2017 року у загальному розмірі 74 024 грн. 24 коп. (4119,55 + 4119, 55 + 4119,55 + 61 665,59), з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Отже, висновок суду першої інстанції про розмір заборгованості по заробітній платі за період квітень – липень 2017 року не відповідає фактичним обставинам справи.
Відомості, зазначені у наданих позивачем розрахунках заробітної плати за квітень – липень 2017 року узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, наказом начальника структурного підрозділу "Луганської дирекції залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 16 березня 2017 року № 58 -ДН, згідно якого у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; призначено відповідальними за облік працівників, які знаходяться на простої, начальників відповідних виробничих підрозділів; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с. 37,38).
Даний наказ узгоджується з нормою ст. 113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Відповідачем ці відомості не спростовані та суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними.
Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою за квітень – липень 2017 року не наводить.
Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Оскільки в період простою, встановленого структурним підрозділом "Луганська дирекція залізничних перевезень", до складу якого входив Апарат управління, "Відділ перевезень", позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, що підтверджується наданими до суду першої інстанції табелем обліку використаного робочого часу та журналом обліку приходу-уходу локомотивних бригад (а.с. 39 – 43, 44 - 85), розрахунками заробітної плати (а.с. 32 - 35), та на день звільнення позивача наказ про встановлення простою скасовано не було, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.
Згідно наказу (розпорядження) № 2037-ОС від 17 липня 2017 року позивач звільнена за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком та має право на компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки та на одноразову грошову допомогу у розмірі 7 (семи) середніх місячних заробітків (а.с. 30). Саме на підставі цього наказу відповідачем здійснено запис у трудову книжку позивача про її звільнення (а.с. 18).
Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки
Сума компенсації за невикористану відпустку згідно розрахунку позивача складає 2878 грн. 80 коп. та відповідачем в апеляційній скарзі її розмір не оспорюється.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у ст. 38 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.  
Розмір грошової допомоги у зв`язку із звільненням на підставі ст. 38 КЗпП України згідно розрахунку позивача складає 55 540 грн. 38 коп. та відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюється.
Посилаючись на те, що заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати відсутня, відповідач будь-якої інформації щодо нарахованих, сплачених йому сум до суду не надав. 
Більш того, відповідач визнає, що починаючи з 16 березня 2017 року заробітну плату позивачу до дня звільнення, тобто до 17 липня 2017 року, не нараховував, що розрахунок з позивачем при звільненні не провів.
Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року до структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, не спростовують висновків суду, оскільки згідно наказу начальника структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 16 березня 2017 року № 58-ДН відповідальними за облік явки працівників, які знаходяться на простої, було призначено начальників відповідних виробничих підрозділів та саме виробничі підрозділи здійснювали нарахування заробітної плати своїм працівникам. 
Зазначивши в наказі про припинення трудового договору про виплату позивачу при звільненні компенсації за 10 днів невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі семи середньомісячних заробітків, видавши наказ щодо порядку остаточного розрахунку працівників, зокрема структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", відповідач довідку про нарахування зазначених в наказі сум не видає, чим зловживає своїми процесуальними правами. Отже, суд першої інстанції з метою захисту конституційного права позивача на оплату праці обґрунтовано взяв до уваги надані позивачем розрахунки заробітної плати.
Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.
Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.  
В рішенні у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині ст. 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений ст. 1 Протоколу № 1 (п. 22). 
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Враховуючи, що позивач до 20 квітня 2017 року знаходився з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, що в період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року на виконання наказу роботодавця про встановлення простою згідно графіку роботи виходив на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати йому часу простою за період з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, виплати компенсації за невикористані дні відпустки та одноразової грошової допомоги, про що роботодавцем зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.
Доводи відповідача про те, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є належними доказами, оскільки виготовлені на непідконтрольній території України, що з 17 березня 2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень (м. Луганськ, вул. Кірова, 44) захоплена і відповідач фактично втратив контроль над структурним підрозділом, не впливають на висновки суду. 
Позивачем на підтвердження розміру нарахованої йому заробітної плати за період квітень - липень 2017 року надано щомісячні розрахункові листи заробітної плати, видача яких працівнику передбачена ст. 110 КЗпП України, ч. 1 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці".
Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 "Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.
Отже, надані позивачем розрахункові листи заробітної плати є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.
Виробничий підрозділ, який видав позивачу щомісячні розрахунки заробітної плати – Луганська дирекція залізничних перевезень, є виробничим підрозділом відповідача, діяльність якого саме відповідачем протягом трьох років після початку антитерористичної операції не припинялася. Протягом цього строку саме цей виробничий підрозділ, знаходячись на території, на якій органи державної влади України, не здійснюють свої повноваження, видавав своїм працівникам розрахунки заробітної плати, за якими відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати працівникам по лютий 2017 року включно.
Посилаючись на втрату 16 березня 2017 року контролю над виробничим підрозділом, відповідач, зокрема його структурний підрозділ "Луганська дирекція залізничних перевезень", 17 липня 2017 року, тобто вже після втрати контролю, видав наказ про припинення трудових відносин з позивачем та знайшов шляхи внести запис у трудову книжку позивача про її звільнення, що спростовує доводи відповідача про відсутність зв`язків з виробничим підрозділом, в якому працювала позивач та в якому зберігалася її трудова книжка. 
Враховуючи надані на розгляд суду довідки про доходи, розрахунки заробітної плати за квітень - липень 2017 року, у  відповідача  АТ  "Українська  залізниця"  перед позивачем ОСОБА_1 мається заборгованість по заробітній платі за квітень 2017 року – 4119 грн. 55 коп., за травень 2017 року - 4119 грн. 55 коп., за червень 2017 року - 4119 грн. 55 коп., за липень 2017 року - 61 665 грн. 59 коп., з яких 2878 грн. 80 коп. - компенсація за невикористані 10 днів відпустки, 55 540 грн. 38 коп. - грошова допомога при виході на пенсію. 
Загальна сума заборгованості складає 74 024 грн. 24 коп., податки та інші обов`язкові платежі з якої не утримані.
Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування  обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
Отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати у сумі 14 250 грн. 29 коп. підлягає зміні з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у розмірі 15 605 грн. 05 коп.(4119,55 +4119,55 +4119,55 + 3246,41 (61 665,59 – (2878,80+ 55 540,38)), яка є заборгованістю по заробітній платі за квітень - липень 2017 року. Стягненню також підлягає компенсація за невикористані 10 днів відпустки у розмірі 2878 грн. 80 коп., а також одноразова грошова допомога у розмірі 7 – ми середньомісячних заробітків у сумі 55 540 грн. 38 коп. 
Зазначена сума підлягає виплаті позивачу з вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. 
Відповідно до Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). 
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). 
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). 
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). 
Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив "Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати".
Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).
Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). 
Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Оскільки одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію має разовий характер та відповідно до пункту 3.6. розділу 3 "Інші виплати, що не належать до фонду оплати праці" Інструкції зі статистики заробітної плати, яка затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713, не належить до фонду оплати праці, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на неї відповідно до статті 2 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" не нараховується.
З огляду на викладене рішення суду в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати підлягає зміні. 
Позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з квітня по липень 2017 року, зокрема за квітень 2017 року – 4119 грн. 55 коп.. за травень 2017 року 4119 грн. 55 коп., за червень 2017 року - 4119 грн. 55 коп., за липень 2017 року 6125 грн. 21 коп., (61 665,59 – 55 540,38). Оскільки на теперішній час зазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати цих доходів, які належать до фонду оплати праці, складає більше, ніж один місяць.
Відповідно до статті 3 Закону України від 19.10.2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" сума компенсації обчислюється виходячи з суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів). Тобто для нарахування компенсації на зазначені вище доходи необхідно з них вирахувати податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до пункту 167.1 Податкового кодексу України складає 18% доходу, та військовий збір, який відповідно до п.п. 1.3 пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу складає 1,5%.
Компенсація апеляційним судом розраховується станом на 12 березня 2020 року - на день ухвалення рішення судом першої інстанції.
Місяць, рік невиплаченого доходу	Сума нарахованого доходу (грн.)	ПДФО (грн.) 18%	Військовий збір (грн.) 1,5%.	Сума не виплаченого доходу (після утримання податків) (грн.)	Коефіцієнт приросту споживчих цін	Сума компенсації (грн.)	
  	  	  	  	  	  	  	
квітень 2017 	4119,55	741,51	61,79	3316,25	0,237  за період з травня 2017 по лютий 2020	785,95	
травень 2017 	4119,55	741,51	61,79	3316,25	0,221  за період з червня 2017 по лютий 2020	732,89	
червень 2017	4119,55	741,51	61,79	3316,25	0,202  за період з липня 2017 по лютий 2020	669,88	
липень 2017 	  6125, 21	1102,53	 91,87	 4930,81	0,199  за період з серпня 2017 по лютий 2020	981,23	
всього 	  	  	  	  	  	3169,95	

Загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків виплати доходів за квітень - липень 2017 року складає 3 169 грн. 95 коп. 
Зазначена сума компенсації втрати частини грошових доходів підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. 
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати за період з квітня по липень 2017 року, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, рішення суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 709 грн. 85 коп. також підлягає зміні.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом  справи  у суді першої інстанції,  -  у випадку  скасування  або  зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно п/п 1 п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року, в якому позивач звернувся до суду, встановлено у розмірі 1 921 гривня.
Отже, з позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, грошової допомоги, компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 78 660 грн. 75 коп. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 786 грн. 60 коп.
Від сплати судового збору позивач звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Апеляційним судом позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за квітень – липень 2017 року та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати задовольняються у розмірі 77 194 грн. 19 коп., що складає 98,13 % (77 194, 19 х 100) : 78 660,75) від заявлених позивачем вимог. 
З огляду на вказане, з відповідача АТ «Укрзалізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 771 грн. 89 коп. ((786, 60 х 98,13) : 100).
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1152 грн. 60 коп. (а.с.122).
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, з відповідача на користь держави підлягає стягненню недоплачена сума судового збору у розмірі 5 грн. 23 коп. ((771, 89 х 150%) – 1152,60). 
Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.
Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного простою в сумі 14 250 грн. 29 коп., компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 16 751 грн. 91 коп. та в частині стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судових витрат у сумі 709 грн. 85 коп. змінити  
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 15 605 (п`ятнадцять тисяч шістсот п`ять) грн. 06 коп. з яких заборгованість за  квітень 2017 року – 4119 грн. 55 коп., за травень 2017 року – 4119 грн. 55 коп., за червень 2017 року - 4119 грн. 55 коп. за липень 2017 року 3246 грн. 41 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у сумі 3169 (три тисячі сто шістдесят дев`ять ) грн. 95 коп. 
Зобов`язати Акціонерне товариство "Українська залізниця" при виплаті ОСОБА_1 доходів у сумі 15 605 грн. 06 коп. та компенсації втрати частини грошових доходів у розмірі 3169 грн. 95 коп. утримати з цих сум податки та інші обов`язкові платежі. 
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця"  на користь держави судовий збір у розмірі 771 грн. (сімсот сімдесят одну) грн. 89 коп. 
Додатково стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця"  на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 (п`ять) грн. 23 коп.  
В іншій частині рішення залишити без змін.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Акціонерне товариство "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ 40075815, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 28 липня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                               Ю.М. Мальований

Судді:                                                                                    А.В. Гапонов

О.О. Тимченко