ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1489/20                                                Головуючий у І інстанції - Непочатих В.О.
                                                                                                  Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 вересня 2020 року                                                                                        м. Київ

          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,         
                                                                   
                        при секретарі:                  Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, -

    В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просив: визнати протиправними та скасувати накази по особовому складу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 77 о/с від 19.03.2020 року, № 107 о/с від 23.04.2020 року в частині призначення Позивача на посаду заступника начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП та на посаду начальника ізолятора тимчасового тримання № 3 ГУНП; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання № 5 ГУНП з 19.03.2020 року. 
В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що оскаржувані накази є протиправними, оскільки його переведення з посади начальника ізолятора тимчасового тримання № 5 ГУ НП в Чернігівській області (вул. Котляревського, 66, м. Прилуки, Чернігівська область) до Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області (вул. Пилипенка, 1, смт. Варва, Чернігівська область) та подальше призначення на посаду начальника ізолятора тимчасового тримання № 3 ГУНП в Чернігівській області (адреса: вул. Московська, 22, м. Ніжин, Чернігівська область) є направленням для подальшого проходження служби до іншого органу в іншу місцевість та було здійснено без його згоди.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В апеляційній скарзі   Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що Головне управління Національної поліції в Чернігівській області, відмовившись виконувати ст. 129-1 Конституції України, не виконуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2020 р., справа № 620/3708/19, без згоди Позивача та ознайомлення з наказом, 19.03.2020 року, у відповідності до наказу по особовому складу ГУНП в Чернігівській області № 77 о/с призначено заступником начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області та 23.04.2020 року у відповідності до наказу по особовому складу ГУНП в Чернігівській області № 107 о/с, призначено начальником ізолятора тимчасового тримання № 3 ГУНП в Чернігівській області.
Позивач зазначає, що судом першої інстанції було враховано окремі оцінки, викладені у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 825/896/18, а також зазначає, що відповідно до інформації, отриманої в управлінні кадрового забезпечення ГУНП, граничне спеціальне звання за посадами начальник ізолятора тимчасового тримання № 5, заступник начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції, начальник ізолятора тимчасового тримання № 3 є майор поліції. 
Проте, Позивач не оскаржує рівнозначність посад та зазначає, що суть позову полягає у переведенні Позивача до іншої місцевості, про що йдеться у статті 32 КЗпП України, оскільки Закон № 580-VIII не врегульовує випадки, коли переведення відбувається в межах однієї місцевості, або переведення до іншої місцевості.
Позивач вважає, що постанова Верховного суду від 16.04.2020 року у справі № 825/896/19 не є аналогічною щодо його адміністративного позову.
На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідач зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» підставою для переведення Позивача повинен бути не рапорт Позивача, а у зв`язку з більш ефективною службою, виходячи з інтересів служби - ініціатива прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції. 
Таким чином, на думку Відповідача, видаючи наказ № 77 о/с від 19.03.2020 року та № 107 о/с від 23.04.2020 року, начальник ГУНП в області діяв в межах повноважень, з метою, для досягнення якої ці повноваження було надано і в спосіб, який безпосередньо передбачений Законом України «Про Національну поліцію».
Враховуючи те, що порядок переміщення поліцейських по службі, врегульовано спеціальним Законом України «Про Національну поліцію», Відповідач вважає, що до спірних правовідносин положення КЗпП України застосуванню не підлягають, про що вірно зазначено в рішенні суду.
На адресу суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 , в якій він просить врахувати правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 11.08.2020 року у справі № 620/2624/19, яка є аналогічної до даної справи, в якій зазначено, що підстави та порядок переміщення або переведення до іншої місцевості не врегульовано Законом України «Про Національну поліцію», тому, на думку Позивача, під час розгляду даної адміністративної справи слід застосовувати вимоги ст. 32 КЗпП України, яка передбачає, що переведення в іншу місцевість можливо тільки за згодою правника.
На адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення від Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в яких зазначено, що починаючи з квітня 2020 року починається становлення судової практики, згідно якої, дії щодо переміщення поліцейських ГУНП в Чернігівській області, визнаються правомірними та законними.
Також на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення від ОСОБА_1 , в яких він зазначає, що остання постанова Верховного Суду від 11.08.2020 у справі № 620/2624/19, яка є аналогічною, визначає, що підстави та порядок переміщення або переведення до іншої місцевості не врегульоване Законом України «Про Національну поліцію», тому до даних правовідносин слід застосовувати вимоги ст. 32 КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, з 07.11.2015 року ОСОБА_1 проходить службу в Національній поліції України, зокрема, на посаді начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, а з березня 2017 року по листопад 2019 року перебував на посаді начальника ІТТ № 5 (м. Прилуки) ГУНП в Чернігівській області, що підтверджується копією службової характеристики (а.с. 53).
Наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 19.03.2020 року № 77 підполковника ОСОБА_1 було призначено заступником начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, установивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 посадовий оклад у розмірі 3 000,00 грн., звільнивши його з посади начальника ізолятора тимчасового тримання № 5 ГУ НП в Чернігівській області (а.с. 7-8). 
Підставою для прийняття спірного наказу слугували: рапорт заступника начальника ГУНП в Чернігівський області Ігнатьєва С.О. від 19.03.2020 року та падання ГУНП від 19.03.2020 року про необхідність переміщення поліцейського ГУНП в Чернігівській області на рівнозначну посаду в порядку статті 65 (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) Закону України «Про Національну поліцію».
Наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 23.04.2020 року № 107 о/с підполковника ОСОБА_1 було призначено начальником ізолятора тимчасового тримання № 3 ГУНП в Чернігівській області, установивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 посадовий оклад у розмірі 2 800,00 грн., звільнивши його з посади заступника начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області (а.с. 9). 
Підставою для прийняття спірного наказу слугували: рапорт заступника начальника ГУНП в Чернігівський області Ігнатьєва С.О. від 23.03.2020 року та подання ГУНП в Чернігівський області про призначення заступника начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області підполковника поліції ОСОБА_1 на посаду начальника ізолятора тимчасового тримання № 3 ГУНП в Чернігівській області в порядку статті 65 (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) Закону України «Про Національну поліцію».
Вважаючи вказані накази протиправними, а свої права порушеними Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що порядок переміщення поліцейських по службі, врегульовано спеціальним   Законом України «Про Національну поліцію», тому до спірних правовідносин положення   Кодексу законів про працю України   застосуванню не підлягають.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим з огляду на таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (надалі - Закон № 580-VІІІ) та Порядком підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України 23 листопада 2016 року № 1235 (далі - Порядок №1235).
Частиною 1 статті 1 Закону № 580-VIІI передбачено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VІІІ, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. 
Порядок переміщення та переведення поліцейського визначено у частині першій статті 65 Закону № 580-VIII. 
Згідно частини 1 статті 65 Закону № 580-VІІІ, переміщення поліцейських здійснюється: 1) на вищу посаду - у порядку просування по службі; 2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону; 3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону; 4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.
Положеннями ч.ч. 2-4 ст. 65 Закону № 580-VIІI визначено, що посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції. Випускники вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, призначаються на відповідні вакантні посади безпосередньо після закінчення навчання в цих навчальних закладах. Поліцейський, переміщений з вищої посади на посаду, нижчу ніж та, яку він займав, у подальшому просувається по службі з дотриманням вимог, визначених цим Законом, а звільнений з посади в дисциплінарному порядку, - після зняття дисциплінарного стягнення.
Відповідно до ч.ч. 8-9 Закону № 580-VIІI, переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.
За приписами пункту 8 частини 10 статті 62 Закону № 580-VIІI, поліцейський може бути переміщений по службі залежно від результатів виконання покладених на нього обов`язків та своїх професійних, особистих якостей.
Пунктом 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Витягу з Наказу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 19.03.2020 року № 77 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 було призначено заступником начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, установивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 посадовий оклад у розмірі 3 000,00 грн., звільнивши його з посади начальника ізолятора тимчасового тримання № 5 ГУ НП в Чернігівській області, з 19 березня 2020 року.
Підставою для прийняття спірного наказу слугували: рапорт заступника начальника ГУНП в Чернігівський області Ігнатьєва С.О. від 19.03.2020 року та падання ГУНП від 19.03.2020 року про необхідність переміщення поліцейського ГУНП в Чернігівській області на рівнозначну посаду в порядку статті 65 (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) Закону України «Про Національну поліцію».
Відповідно до Витягу з Наказу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 23.04.2020 року № 107 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 було призначено начальником ізолятора тимчасового тримання № 3 ГУНП в Чернігівській області, установивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 посадовий оклад у розмірі 2 800,00 грн., звільнивши його з посади заступника начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області, з 24 квітня 2020 року. 
Підставою для прийняття спірного наказу слугували: рапорт заступника начальника ГУНП в Чернігівський області Ігнатьєва С.О. від 23.04.2020 року та подання ГУНП в Чернігівський області про призначення на посаду ОСОБА_1 від 23 квітня 2020 року.
Колегія суддів зазначає, що, відповідно до статті 60 Закону № 580-VIII, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Положеннями ст. 32 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.
Колегія суддів зазначає, що переведення відрізняється від переміщення тим, що при переведенні працівнику доручається та ж сама або інша робота на іншому підприємстві, або робота на цьому ж підприємстві, але в іншій місцевості. Водночас, при переміщенні працівник залишається на тому ж підприємстві, в установі, організації, але іншому робочому місці, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості.
Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 420/5192/18 та від 11 серпня 2020 року у справі № 620/2624/19.
Оскільки, Закон 580-VIII не врегульовує випадки, коли переведення відбувається або в межах однієї місцевості або переведення до іншої місцевості, колегія суддів вважає безпідставними доводи Відповідача про те, що до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України застосуванню не підлягають.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання № 5 ГУНП (м. Прилуки Чернігівської області).
В той же час, відповідно до Витягу з Наказу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області «По особовому складу» від 19 березня 2020 року № 77 о/с, Позивача призначено на посаду заступника начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області (смт. Варва Чернігівської області), а згодом відповідно до Витягу з Наказу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області «По особовому складу» від 23 квітня 2020 року № 107 о/с на посаду начальника ізолятора тимчасового тримання № 3 ГУНП в Чернігівській області (м. Ніжин Чернігівської області).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що вищевказаними наказами здійснено саме переведення Позивача, так як йому доручено роботу в іншій місцевості, у розумінні статті 32 КЗпП України.
За змістом ст. 33 КЗпП України, тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Власник або уповноважений ним орган має право перевести працівника строком до одного місяця на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди, якщо вона не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій, а також інших обставин, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, з оплатою праці за виконану роботу, але не нижчою, ніж середній заробіток за попередньою роботою. У випадках, зазначених у частині другій цієї статті, забороняється тимчасове переведення на іншу роботу вагітних жінок, жінок, які мають дитину з інвалідністю або дитину віком до шести років, а також осіб віком до вісімнадцяти років без їх згоди.
У відповідності до ч. 3 ст. 59 Закону № 580-VІІІ, рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно    частини 4 статті 59 Закону № 580-VІІІ, видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України 23 листопада 2016 року № 1235 затверджено Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, та Перелік документів з питань проходження служби.
Положеннями п.п. 1-3 вищевказаного Порядку передбачено, що видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України, відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.
Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року № 1235 передбачено наступні документи з питань проходження служби: рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі; подання про призначення на посаду; подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27 липня 2012 року № 650 затверджено Інструкцію з оформлення документів у системі МВС України (надалі - Інструкція № 650), вимоги якої поширюються на організаційно-розпорядчі документи - накази, доручення, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, які створюються в результаті діяльності органів і підрозділів внутрішніх справ, навчальних закладів, науково-дослідних установ, підприємств, установ і організацій, що належать до сфери управління МВС.
Згідно Інструкції № 650, рапорт - письмове звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку з цим відповідного прохання; подання - документ, що містить пропозиції про призначення, переміщення або заохочення особового складу, а також рекомендації щодо визначених дій і заходів з питань діяльності установ; доповідна записка - документ, адресований керівникові установи, яким останній інформується про невідомий йому факт, подію тощо, з обов`язковим внесенням пропозицій.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять рапорту Позивача про переведення чи доказів його згоди на таке переведення.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області «По особовому складу» від 19 березня 2020 року № 77 о/с та наказом Головного управління Національної поліції в Чернігівській області «По особовому складу» від 23 квітня 2020 року № 107 о/с здійснено саме переведення ОСОБА_1 , так, як йому доручено іншу роботу в іншій місцевості без його згоди.
Колегія суддів звертає увагу, що незаконність переведення на роботу в іншу місцевість без згоди поліцейського підтверджується, також, правовою позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 420/5192/18 та від 11 серпня 2020 року у справі № 620/2624/19.
Колегія суддів відхиляє доводи суду першої інстанції щодо врахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 820/6677/16 та від 16 квітня 2020 року у справі № 825/896/18.
Зі змісту вказаних постанов слідує, що Позивач звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою вказав на те, що судами попередніх інстанцій під час розгляду справи застосовані норми статті 65 Закону № 580-VIII та не застосовано до спірних правовідносин статтю 77 цього закону   та статті   43,   83 Закону України «Про державну службу», які на думку скаржника підлягали застосуванню у даному випадку.
Так Верховним Судом було надано оцінку про можливість застосування до спірних правовідносин у ціх справах приписів   статтей 77 Закону № 580-VIII   та статті   43,   83 Закону України «Про державну службу», тоді як висновок Верховного Суд про необхідність застосування до спірних правовідносин норм   статті 32 КЗпП України   у даних справах відсутній.      
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для врахування висновків Верховного Суду, викладених у вказаних постановах. 
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, ґрунтуватися на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні № 37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі "Суомінен проти Фінляндії" Європейський суд з прав людини вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень, а в рішенні від 10 лютого 2010 р. у справі "Серявін та інші проти України Європейський суд відзначив, що у рішеннях судів та органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. В рішенні від 27 вересня 2010 р. по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" Європейський суд з прав людини зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Як зазначено в рішенні по справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.
Сутність принципу правової визначеності Європейський суд з прав людини визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" і "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини").
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані накази є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Проте, Відповідач, як суб`єкти владних повноважень, не виконав покладених на нього обов`язків щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваних рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1   ст. 317 КАС України   визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Керуючись ст. ст. 241,    242,    243,    308,    310,    315,    317,    321,    322,    325,    328,    329,    331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

          П О С Т А Н О В И Л А:       

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ по особовому складу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 77 о/с від 19.03.2020 року в частині призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Варвинського відділення поліції Прилуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.
Визнати протиправним та скасувати наказ по особовому складу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області № 107 о/с від 23.04.2020 року в частині призначення ОСОБА_1 на посаду начальника ізолятора тимчасового тримання № 3 Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання № 5 Головного управління Національної поліції в Чернігівській області з 19.03.2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                      О.М. Оксененко

Повний текст складено 15.09.2020 року.