Справа № 464/6507/19                                Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П. 
Провадження № 22-ц/811/307/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 114

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.
за участі секретаря: Фейір К.О.
                      з участю ОСОБА_1  та її представника ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та його представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 грудня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою у якій просила: 
-заборонити ОСОБА_3 перебувати у місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_1 , за адресою – АДРЕСА_1 , строком на шість місяців;
-заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 , за адресою – АДРЕСА_1 , строком на шість місяців;
-заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на шість місяців. 
В обґрунтування заяви покликалася на те, що ОСОБА_3 є її колишнім чоловіком, з яким вони проживають разом у спільній квартирі, останній вчиняє відносно неї фізичне, психологічне та економічне насильство, у зв`язку із чим вона безліч раз зверталась до правоохоронних органів. 
Вказувала, що ОСОБА_3 неодноразово притягався до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення насильства відносно неї та спричинення їй тілесних ушкоджень.
У 2019 році вона тричі зверталась до органу досудового розслідування про вчинення домашнього насильства шляхом заподіяння тілесних ушкоджень їй колишнім чоловіком, у зв`язку із чим викликала карету швидкої допомоги. Такі обставини свідчать про загрозу для її життя та здоров`я. 
Просила заяву задовольнити.
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 грудня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 заінтересована особа – ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису – відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що при постановленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення не було враховано подані нею докази, так, зокрема вказує, що на підтвердження фактів домашнього насильства з боку ОСОБА_3 вона подавала постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї та вирок суду про притягнення його до кримінальної відповідальності за нанесення їй тілесних ушкоджень.
Також зазначає, що вона подавала ухвалу, якою справу про нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3 було закрито з нереабілітуючих підстав – за закінченням строків давності. В усіх трьох випадках ОСОБА_3 повністю визнав свою вину у вчиненні насильства щодо неї, однак суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав належної оцінки вказаним обставинам.
Також суд не врахував, що свідок ОСОБА_5 є матеріально залежним від батька, який шантажує та погрожує припинити оплачувати навчання.
Крім цього, на думку скаржника, судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотання про долучення доказів – аудіо та відеозаписів вчинення ОСОБА_3 насильства щодо неї.
Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.
Постановляючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що заявницею не доведено вчинення відносно неї домашнього насильства колишнім чоловіком ОСОБА_3 .
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду виходячи з наступного.
Закон № 2229-VIII визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів – осіб, які постраждали від такого насильства.
Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство – діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься 
в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбних відносинах. Шлюб між сторонами був розірваний у січні 2015 року. Після припинення шлюбних відносин учасники справи надалі залишились проживати в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник неодноразово зверталась до правоохоронних органів у зв`язку із вчиненням відносно неї протиправних дій. 
Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 08.04.2013 у справі № 464/3002/15-п ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 09 березня 2013 о 22.00 год. за місцем проживання – АДРЕСА_1 , безпричинно влаштував сімейний скандал, під час якого ображав нецензурними словами свою дружину ОСОБА_1 та погрожував фізичною розправою, чим своїми діями вчинив насильство у сім`ї. 
20 березня 2014 року вироком Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_3 визнано винним за ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн. та стягнуто моральну шкоду у сумі 3000,00 грн. Встановлено, що ОСОБА_3 11березня 2013 року близько 22.00 год., маючи умисел на спричинення легкого тілесного ушкодження, перебуваючи в приміщенні квартири під час конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних стосунків між ним та його дружиною ОСОБА_1 , умисно наніс останній декілька ударів кулаками в голову та по тілу, в результаті чого спричинив їй, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 475 від 20 березня 2013 року, легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді: струсу головного мозку, забою м`яких тканин тім`яної ділянки, множинних забійних гематом тіла та забій м`яких тканин правої кисті. 
16 березня 2016 року ухвалою цього ж суду звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а провадження у справі закрито.
Крім того заявниця неодноразово зверталась до Сихівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області протягом 2019 року, а саме 13 січня, 09 квітня 2019 року, 30 липня 2019 року, із заявами про вчинення відносно неї кримінального правопорушення.
В результаті таких звернень ОСОБА_1 працівниками правоохоронних органів було внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито відповідні кримінальні провадження щодо:
-нанесення 12 січня 2019 року близько 19.00 год. невідомою особою, перебуваючи за адресою – АДРЕСА_1 , тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України;
-нанесення 07 квітня 2019 року близько 19.00 год. невідомою особою, перебуваючи за адресою – АДРЕСА_1 у коридорі квартири тілесні ушкодження ОСОБА_1 , правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України;
- 30 липня 2019 року близько 08.26 год. ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження за адресою – АДРЕСА_1 , а саме різані рани долонної поверхні лівої кисті, правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України.
Зазначені кримінальні провадження постановами слідчих Сихівського ВП ГУ НП у Львівській області були закриті, однак такі процесуальні рішення надалі були скасовані ухвалами слідчих суддів Сихівського районного суду м. Львова від 16.04.2019 №464/300/19, 06.11.2019 № 464/2201/19, 06.112019 № 464/4065/19 /арк. спр. 14, 15, 17, 18, 21, 22/.
Відповіді Сихівського ВП ГУНП у Львівській області №2529/40/01/08/19 від 06 грудня 2019 року, №Ш-11/01/15-19 від 28 грудня 2019 року, № 21 січня 2020 року №Ш-65/41/12/03-2020 від 21 січня 2020 року, а також обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12019140070000111 від 13 січня 2019 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125. ст. 126-1 КК України ОСОБА_3 які містяться в матеріалах справи дають підстави вважати, що ризик повторного вчинення насильства та настання тяжких наслідків для потерпілої є високим.
Тому висновок суду першої інстанції про неможливість задоволення вимог ОСОБА_1 щодо видачі обмежувального припису щодо ОСОБА_3 є помилковим, оскільки позбавляє заявника гарантій та спеціальні засоби правового захисту, які передбачені Законом №2229-VІІІ.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_1 та скасування рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 грудня 2019 року з ухваленням нового судового рішення, яким видати обмежувальний припис у вигляді тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк 6 місяців такі обов`язки:
заборонити ОСОБА_3  наближатися на відстань до двох метрів до місця перебування постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; 
заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Вимоги ОСОБА_1 про заборону ОСОБА_3 перебувати у місці спільного проживання з нею, за адресою – АДРЕСА_1 , строком на шість місяців та наближатися на відстань менше 300 м до місця її проживання, строком на шість місяців у даному випадку є передчасними, оскільки задоволення таких вимог призведе до фактичного виселення ОСОБА_3 з квартири у якій він зареєстрований і яка є єдиним його житлом.
З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Сихівського районного суду Львівської області від 16 грудня 2019 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Видати обмежувальний припис у вигляді тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 , поклавши на нього на строк 6 місяців такі обов`язки:
1.) Заборонити ОСОБА_3  наближатися на відстань до двох метрів до місця перебування постраждалої особи ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 строком на 6 місяців;
2.) Заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
В решті вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 21 липня 2020 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.