ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 р.	Справа № 480/622/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Гелета С.М.) від 18.03.2020 року (повний текст рішення складено 18.03.2020 року) по справі № 480/622/20
за позовом Головного управління ДПС у Сумській області
до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)    
третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Шанс"
про скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління ДПС у Сумській області, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанови відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) ( далі – відповідач) у виконавчому провадженні № 60947965 від 11.01.2020 р. про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору в розмірі 18892,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження не зазначено строку, протягом якого боржник повинен виконати судове рішення, а тому не зрозуміло граничний строк виконання рішення суду, також не роз`яснено та не направлено права та обов`язки боржника. Стосовно прийнятої постанови про стягнення виконавчого збору зазначає, що у податкового органу відсутні та не передбачені в кошторисі кошти для сплати виконавчого збору.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 року по справі № 480/622/20 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідачі та третя особа відзив на апеляційну скаргу не подали.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечував, проси її відхилити.
Відповідачі про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, з урахуванням приписів ст. 268 КАС України. Від другого відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.  
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні відповідача перебуває виконавче провадження ВП № 60947965, яке відкрито за заявою ТОВ “Шанс” про примусове виконання виконавчого листа № 480/3224/19, виданого судом 02.01.2020 р.
Постановами від 11.01.2020 р. державний виконавець відкрив вищезазначене виконавче провадження та стягнув з боржника (позивача по цій справі) суму виконавчого збору в розмірі 18892,00 грн.
Не погодившись з винесеними державним виконавцем постановами, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку про їх необґрунтованість.
В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався на те, що враховуючи вимоги ч. 7 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами. Вказав, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2020 р. не зазначено вимоги ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», а саме не розкрито права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження. Також апелянт зазначив, що у постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 60947965 від 11.01.2020 р. у ч. 2 зазначено: «Боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.», проте чітко не вказано з якого періоду часу саме починається відлік 10 робочих днів, що може привести ГУ ДПС у Сумській області до невчасного виконання постанови про відкриття виконавчого провадження та в подальшому привести до накладення державним виконавцем штрафів у межах виконавчого провадження ВП № 60947965, що негативно вплине на позивача.
Стосовно постанови ВП № 60947965 про стягнення виконавчого збору, апелянт вважає, що при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору безпідставним є врахування вимог ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», адже ця стаття регулює наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, що в цьому випадку, на думку, позивача не є актуальним.
Також апелянт просив врахувати, що Головне управління ДПС у Сумській області є бюджетною установою і повністю фінансується з Державного бюджету України. Відшкодування виконавчого збору не передбачено в кошторисі видатків ГУ ДПС у Сумській області.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої цієї статті).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Положеннями ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 3 цієї статті за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Положеннями ч. 4 цієї ж статті встановлено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Приписами ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Аналіз наведених вище положень Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, а тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження.
Що стосується посилання на те, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2020 р. не зазначено вимоги ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», а саме не розкрито права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 7 Розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 р. № 2832/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 р. за № 489/20802, постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити: номер виконавчого провадження; вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу державної виконавчої служби, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову або прізвища, імені та по батькові приватного виконавця, який виніс постанову, найменування виконавчого округу, в якому він здійснює діяльність; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене; мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову; резолютивну частину із зазначенням: прийнятого виконавцем рішення; строку і порядку оскарження постанови.
До постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.
Судова колегія зазначає, що як приписами Закону № 1404-VIII так і положеннями вказаної вище інструкції не передбачено обов`язкового зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження прав та обов`язків сторін та інших учасників виконавчого провадження, а апелянт не наводить посилання на закон чи нормативно-правовий акт, яким вказання таких реквізитів є обов`язковим. 
Судом встановлено, що спірна постанова від 11.01.2020 р. містить всі обов`язкові реквізити, її форма та зміст відповідають приписам Закону № 1404-VIII та Інструкції № 512/5. При цьому, суд зазначає, що права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження визначені ст. 19 Закону № 1404-VIII і чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини вимог щодо зазначення таких прав та обов`язків у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження не містить, що свідчить про безпідставність доводів апелянта в цій частині.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 11.01.2020 р. у ч. 2 зазначено: «Боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.», проте чітко не вказано з якого періоду часу саме починається відлік 10 робочих днів, що може привести ГУ ДПС у Сумській області до невчасного виконання постанови про відкриття виконавчого провадження та в подальшому привести до накладення державним виконавцем штрафів у межах виконавчого провадження ВП № 60947965, що негативно вплине на позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Зі змісту постанови від 11.01.2020 р. вбачається, що при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, державним виконавцем вимоги ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII були дотримано та вказано про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів.
Щодо доводів з приводу того, що державним виконавцем у постанові не вказано, з якого періоду часу саме починається відлік 10 робочих днів, колегія суддів зазначає, що приписами Закону № 1404-VIII не передбачено зазначення таких відомостей.
В свою чергу, судова колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 ст. 28 Закону № 1404-VIII, копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
З положень наведених вище норм Закону № 1404-VIII вбачається, що до моменту направлення постанови про відкриття виконавчого провадження боржник не може вважатися належним чином повідомленим, а тому і десятиденний строк для добровільного виконання рішення суду не розпочинає свій перебіг. Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, граничні строки для добровільного виконання боржником судового рішення повинні досліджуватися виконавцем не під час відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про стягнення виконавчого збору, а під час вирішення виконавцем питання про накладення штрафу за невиконання без поважних причин рішення суду боржником, що не входить до предмету спору у цій справі, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.
Щодо посилання апелянта на те, що при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору безпідставним є врахування вимог ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», адже ця стаття регулює наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, що в цьому випадку, на думку, позивача не є актуальним, колегія суддів зазначає, що в спірній постанові в мотивувальній частині міститься посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову (зазначено посилання на ст. ст. 3, 27, 40 Закону № 1404-VIII). Факт того, що приписи ст. 40 Закону № 1404-VIII регулюють питання наслідків закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа жодним чином не впливає на правомірність винесеної постанови від 11.01.2020 р., а твердження апелянта щодо неактуальності зазначення цієї норми ґрунтуються на припущеннях позивача без посилання на те, що в чому така неактуальність впливає на законність цього рішення державного виконавця, а тому ці доводи також є безпідставними.
Що стосується посилання апелянта на те, що ГУ ДПС у Сумській області є бюджетною установою і повністю фінансується з Державного бюджету України і в кошторисі видатків коштів на відшкодування виконавчого збору не передбачено, колегія суддів зазначає, що ця обставина жодним чином не звільняє боржника від виконання ним обов`язку по сплаті виконавчого збору. Крім того, особа, яка утримується за рахунок державного бюджету має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення виконання тих чи інших зобов`язань, зокрема, і щодо виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, а тому обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для певних цілей, не є підставами для невиконання постанови органу ДВС про стягнення виконавчого збору та не свідчать про незаконність такого рішення.
На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 року по справі № 480/622/20 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 року по справі № 480/622/20 – залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.03.2020 року по справі № 480/622/20 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  30.06.2020 року