Постанова 
Іменем України
 
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 127/10189/15-ц
провадження № 61-37993св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого: Сімоненко В.М.,
суддів - Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю, Петрова Є. В.,                       Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Виконавчий комітет Вінницької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 , діючого в інтересах ОСОБА_4 , на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року, ухвалену у складі колегії суддів: Матківської М. В., Марчук В.С., Сопруна В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ВК Вінницької міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору дарування; скасування реєстраційного посвідчення; визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за законом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона, її мати ОСОБА_3 , сестра      ОСОБА_2 і племінниця ОСОБА_4 зареєстровані у спірній квартирі. Її померлий батько ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 з 1967 до 1987 року. Після його смерті позивач прийняла спадщину, отримавши свідоцтво про право власності на спадщину у вигляді грошового вкладу. ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру у 2005 році на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, яку в 2006 році подарувала ОСОБА_2 , а остання подарувала спірну квартиру ОСОБА_4 . Позивач вважала, що спірна квартира була спільним сумісним майном подружжя і половина цього майна входила до спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , а тому ОСОБА_3 не мала права одноособово розпоряджатися вказаним майном.
З  урахуванням уточнень позивач просила:
1.      визнати факт, що померлий ОСОБА_6 є її рідним батьком;
2.      визнати недійсним пункт 1.12 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 листопада 2005 року №2734 в частині визнання права приватної власності на квартиру за ОСОБА_3 ;
3.      визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 01 грудня                 2005 року, виданого на підставі оспорюваного рішення;
4.      скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 ;
5.      визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування спірної квартири;
6.      визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири у порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_6 (а. с. 69-75 т .1, а. с. 146-151 т.1, а. с. 163-169 т.1, а. с. 172-178 т.1).
Короткий зміст судових  рішень
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано факт родинних відносин між померлим ОСОБА_6 та позивачем. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовну вимогу про визнання факту родинних відносин, суд першої інстанції виходив з того, що факт родинних відносин підтверджується сукупністю наданих доказів, в тому числі свідоцтвом про право на спадщину, в якому зазначено, що спадкоємцем ОСОБА_6 є його донька ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору дарування; скасування реєстраційного посвідчення; визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за законом суд виходив з того, що членом житлово-будівельного кооперативу була лише ОСОБА_3 , а померлий ОСОБА_6 членом кооперативу не був та доказів того, що він сплачував пайові внески, немає, тому підстави оформлення за ним права власності на спірну квартиру відсутні. Крім того, за життя ОСОБА_6 вимог стосовно права на частку спірної квартири не заявляв. Спадкоємці набувають право власності на об`єкт нерухомого майна лише у випадку смерті члена кооперативу, а оскільки померлий ОСОБА_6 не був членом кооперативу, то спірна квартира до складу спадщини не увійшла.
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 квітня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірного будинку. Визнано частково недійсним пункт 1.12 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на спірне житло. Визнано частково недійсним договір дарування від 01 лютого 2006 року №366, за яким ОСОБА_3 подарувала спірний будинок ОСОБА_2 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 квітня 2016 року скасовано та направлено справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року рішення  Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано частково недійсним пункт 1.12 рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на спірне житло і скасовано державну реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_3 на спірну квартиру. Визнано частково недійсним договір дарування від 01 лютого 2006 року №366, за яким ОСОБА_3 подарувала спірний будинок ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірного будинку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що незважаючи на членство в житлово-будівельному кооперативі лише ОСОБА_3 , пайові внески сплачувалися в період шлюбу, тобто, за спільні кошти подружжя, відтак, вказаний пай був спільною сумісною власністю подружжя, а тому входив до спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 . Оскільки ОСОБА_1 прийняла спадщину у передбаченому законом порядку, до якої входила в тому числі частина на пай у житлово-будівельному кооперативі, то позовна вимога про визнання права власності на Ѕ спірної квартири на думку суду апеляційної інстанції ґрунтувалася на вимогах цивільного законодавства, тому підлягала задоволенню. За таких підстав інші позовні вимоги про визнання права визнання недійсним пункту оспорюваного рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування також підлягали частковому задоволенню, як похідні від вимоги про визнання права власності на частку спірної квартири.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та її рух у суді касаційної інстанції
У червні 2018 року представник ОСОБА_5 , діючий в інтересах ОСОБА_4 , подав касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Таким чином скаржник просить повністю скасувати постанову суду, якою скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання нечинним пункту рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру і скасування державної реєстрації права власності на цю квартиру, визнання недійсним договору дарування спірної квартири та визнання права власності на Ѕ спірної квартири за позивачем.
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи №127/10189/15-ц з Вінницького міського суду Вінницької області.
У вересні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Скаржник просить суд скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року встановив відсутність спору між колишнім подружжям щодо спірного нерухомого майна, свідоцтво про право власності було видане на ім`я ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6 ,  а тому спадкодавець набув за життя лише право користування спірною квартирою. 
Суд апеляційної інстанції не врахував того, що до складу спадкової маси спірна частка квартири не ввійшла, оскільки ОСОБА_6 за життя не заявляв вимог щодо права власності на спірну квартиру.
Суд апеляційної інстанції не врахував того, що підстав для визнання частково недійсним оспорюваного рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради не було, оскільки для оформлення права власності ОСОБА_3 надала необхідні документи до відповідної установи, а спадкодавцем таких дій вчинено не було, в зв`язку з чим суд безпідставно визнав частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, договір дарування та скасував державну реєстрацію права власності, не мотивувавши ці дії належним чином.
Доводи інших учасників справи
Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_4 мотивований тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що пай за спірну квартиру в ЖБК був спільним майном подружжя, а тому оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 1967 року до 1987 року                 (а. с. 11 т.1). В період шлюбу ОСОБА_3 була членом житлово-будівельного кооперативу №28 і на її ім`я був відкритий особистий рахунок №100 для сплати пайових внесків за квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 14 т.1). Перший пайовий внесок був сплачений у 1969 році, а останній (повна оплата паю) - у 1984 році (а. с. 56 т.1). Перебуваючи у шлюбі та після його розірвання, ОСОБА_6 проживав у вищевказаній квартирі (а. с. 17, 91 т.1). Спорів з приводу прав на квартиру між подружжям не виникало в період шлюбу та після його розірвання. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (а. с. 10 т.1).
Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина та на майно померлого Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №216/2000 (а. с. 88-94 т.1). Спадкоємцями першої черги після його смерті стали його дві дочки: ОСОБА_1 - позивач, і ОСОБА_2 - відповідач.
ОСОБА_1 прийняла спадщину, подавши до нотаріальної контори відповідну заяву (а. с. 89 т.1).
Позивач надала нотаріальній конторі довідку форми-2, видану ОСОБА_3 про те, що вона проживає у АДРЕСА_1 , чоловік - ОСОБА_6 , на день смерті був зареєстрований за вищевказаною адресою (а. с. 91 т.1).
Спадкоємець за законом ОСОБА_2 14 червня 2000 року подала до Третьої Вінницької державної нотаріальної контори заяву, у якій вказала, що помер її батько ОСОБА_7 , який проживав в АДРЕСА_1 . Спадщину після його смерті вона не прийняла і на неї не претендує. Зміст статті 550 ЦК України їй роз`яснено. Нотаріусом особа заявника встановлена за паспортом і перевірена справжність її підпису (а. с. 90 т.1).
14 червня 2000 року Третя Вінницька державна нотаріальна контора видала свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким спадкоємцем ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочка ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво, складається з грошового вкладу з відповідними відсотками та компенсацією (а. с. 94 т.1).
11 листопада 2005 року ПП «Майстер-КП» видало довідку ОСОБА_3 про те, що вона являється власником квартири АДРЕСА_1 ; вона у 1984 році повністю внесла паєнакопичення в сумі 4 856,00 крб (а. с. 56 т.1).
14 листопада 2005 року ОСОБА_3 звернулася до Виконавчого комітету Вінницької міської ради із заявою про виготовлення свідоцтва про право власності на квартиру у зв`язку із повною сплатою її вартості (а. с. 58 т.1).
24 листопада 2005 року Виконавчим комітетом Вінницької міської ради ухвалено рішення №2734 про оформлення свідоцтва про право приватної власності за       ОСОБА_3 на двокімнатну кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , на підставі якого 01 грудня 2005 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру, яке зареєстроване Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 7 грудня 2005 року і записане в реєстрову книгу № 366 за № 80 (а. с. 51, 13 т.1).
01 лютого 2006 року ОСОБА_3 подарувала дочці ОСОБА_2 спірну квартиру. На підставі договору дарування 19 вересня 2006 року КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» видало реєстраційне посвідчення, за яким спірна квартира зареєстрована була за ОСОБА_2 , про що вчинено запис в реєстровій книзі за № 666 за реєстровим №80 (а. с. 180-181 т.1).
15 травня 2009 року ОСОБА_2 подарувала квартиру своїй дочці ОСОБА_4 , на підставі чого за останньою КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації»  було зареєстроване 07 грудня 2010 року право власності на спірну квартиру (а. с. 42, 44 т.1).
За змістом довідки №705 виданої 04 березня 2015 року Міським КП «Житлово-експлуатаційна контора №7» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований з 19 квітня 1972 року до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 17 т.1).
Також суди встановили, що ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі з 20 квітня 1992 року, проживала в ній з 1975 року та продовжувала проживати на час звернення з позовом (а. с. 22-24 т.1).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України ( в редакції яка діяла на час подання касаційної скарги)  під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга подана до суду у червня 2018 року, тобто, до набрання чинності вищевказаною редакцією цивільного процесуального закону, а тому під час розгляду справи слід керуватися положеннями законодавства, чинного на час подання касаційної скарги.
Судове рішення не оскаржується в частині вирішення позовних вимог про визнання факту родинних відносин, таким чином, переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на спірне нерухоме майно, визнання недійсним рішення ВК Вінницької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування спірного нерухомого майна.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п. 2  Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Задовольняючи позовну вимогу про визнання факту родинних відносин, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на розбіжність в написанні літери у прізвищі факт родинних відносин підтверджується сукупністю наданих доказів, в тому числі свідоцтвом про право на спадщину, в якому зазначено, що спадкоємцем            ОСОБА_6 є його донька ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що членом житлово-будівельного кооперативу була мати позивача -        ОСОБА_3 , чоловік якої та батько позивача - ОСОБА_6 , за життя вимог щодо права на частку в квартирі не пред`являв, його частка в паєнакопиченні визначена не була, а отже, у склад спадкового майна не ввійшла. Таким чином, на момент прийняття Виконавчим комітетом Вінницької міської ради оскаржуваного рішення від 24 листопада 2005 року єдиним власником кооперативної квартири була ОСОБА_3 і тому законних підстав для скасування цього рішення не було. Оскільки інші позовні вимоги були похідними від цієї вимоги, вони також до задоволенню не підлягали.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що незважаючи на членство в житлово-будівельному кооперативі ОСОБА_3 , пайові внески сплачувалися в період шлюбу, тобто, за спільні кошти подружжя, відтак, вказаний пай був спільною сумісною власністю подружжя, а тому входив до спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 . Оскільки ОСОБА_1 прийняла спадщину у передбаченому законом порядку, до якої входила в тому числі частина на пай у житлово-будівельному кооперативі, то позовна вимога про визнання права власності на Ѕ спірної квартири ґрунтувалася на вимогах цивільного законодавства, а тому підлягала задоволенню. За таких підстав інші позовні вимоги також підлягали частковому задоволенню, як похідні від вимоги про визнання права власності на частку спірної квартири
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Положеннями статті 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (стаття 69 СК України).
Вирішуючи спори між подружжям стосовно поділу майна, судам необхідно встановлювати обсяг майна, яке було придбане подружжям за період шлюбу, час його придбання та джерела походження коштів на його придбання.
Так, суд апеляційної інстанції встановив, що спірна квартира була придбана подружжям шляхом внесення пайових платежів ОСОБА_3 , як членом житлово-будівельного кооперативу, з 1969 до 1984 року, тобто, в період шлюбу, а відтак, за спільні кошти подружжя, а тому право власності на пай крім члена житлово-будівельного кооперативу, яка завершила сплату цього внеску, фактично мав також її чоловік - ОСОБА_6 .
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір щодо поділу майна між подружжям не було вирішено, відтак в силу презумпції спільної сумісної власності подружжя все майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить кожному з подружжя в рівних частках, а в даному випадку крім іншого і право власності на Ѕ частину паю. 
Суди встановили, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент смерті спадкодавця діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 18 липня 1963 року.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР (тут і далі норми ЦК УРСР в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин щодо прийняття спадщини) спадкоємство за законом має місце, коли і  оскільки  воно  не змінено заповітом.
Спадкоємцями можуть бути особи,  що  були  живими  на  момент 
смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його  житті 
і народженні після його смерті (стаття 527 ЦК УРСР).
За правилами статі 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої  черги  є,  в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина  і  батьки (усиновителі)  померлого.  До  числа  спадкоємців  першої  черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Статтями 548 та 53 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Спадкоємець за законом або за  заповітом  вправі  відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.  При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини  на  користь кого-небудь з інших спадкоємців,  закликаних  до  спадкоємства  за законом або за заповітом, а також на користь держави  або  окремих державних,  кооперативних  або  інших  громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.
Суд апеляційної інстанції, з висновком якого щодо обґрунтованості  позовних вимог погоджується колегія суддів Верховного Суду, під час апеляційного перегляду судового рішення не звернув увагу на наявність заяви про застосування позовної давності у справі та з цього приводу правового обґрунтування чи висновку в своїй постанові не надав.
За правилами частини першої та третьої статті 5 ЦК України в редакції, чинній на момент звернення з позовом, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності
Відповідно до статті 71 ЦК УРСР (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин щодо прийняття спадщини, тобто, на 13 грудня 1999 року), загальний строк для захисту права за  позовом  особи,  право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Згідно положень статті 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права  приймається  до  розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно  від  закінчення строку позовної давності.
Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).
Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого  права.  Винятки  з цього правила, а також  підстави  зупинення  і  перериву  перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу  РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (стаття 76 ЦК УРСР від 1963 року).
Таким чином, Цивільним кодексом УРСР, чинним на момент виникнення спірних відносин, передбачалося застосування судами позовної давності у спорі незалежно від наявності відповідного клопотання відповідача.
Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач скористалася своїм правом та додатково заявила клопотання про застосування позовної давності у                             справі (а. с. 123, т.1).
Також суди попередніх інстанцій встановили, що спадкодавець ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті спадщину прийняла ОСОБА_1 14 червня 2000 року .
Суд апеляційної інстанції встановив, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги були позивач - ОСОБА_1 , яка прийняла у встановленому законом порядку спадщину, яка складалася з грошового вкладу з відповідними відсотками та компенсацією, та відповідач - ОСОБА_2 , яка відмовилася від прийняття спадщини, внаслідок чого єдиним спадкоємцем залишилася ОСОБА_1 . 
Натомість, суди попередніх інстанцій не встановили, а ОСОБА_1 , не навела докази того, чому, прийнявши після смерті батька ОСОБА_6 спадщину, до складу якої входив грошовий вклад, не ставила питання про отримання свідоцтва про право власності на Ѕ частину спірного нерухомого майна після смерті батька            ОСОБА_6 . Крім того, ОСОБА_1 не просила поновити строк позовної давності.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 76 ЦК УРСР дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а отримання свідоцтва на частину спадщини свідчить про те, що позивач знала або могла знати про іншу частину спадщини.
За правилами статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову  є підставою для відмови в позові.
Оскільки ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду у 2015 році, тобто, з пропуском позовної давності, то її позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті  413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону . 
Враховуючи вищевикладене, постанову Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року слід скасувати, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року в частині, скасованій постановою Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року - залишити в силі з мотивів, викладених у цій постанові.
Щодо  розподілу судових витрат необхідно зазначити наступне.
За правилами частини першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Обчислюючи розмір судового збору, який підлягав сплаті до суду касаційної інстанції, суд виходить з таких обставин
ОСОБА_1 звернулася в 2016 році з позовом, в якому заявила чотири вимоги немайнового характеру та вимогу майнового характеру.
За правилами статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час звернення з позовом, за подання позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору дорівнює 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.
Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» станом на 01 січня 2016 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 1378 грн.
У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (частина третя статті 6 Закону України «Про судовий збір»).
Таким чином, за заявлені позивачем чотири вимоги немайнового характеру підлягав сплаті до суду першої інстанції судовий збір у розмірі 974,40 грн (243,60х4=974,40).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час подання уточненої позовної заяви, в якій вказана позовна вимога була збільшена, за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору дорівнює 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.
За подання позовної вимоги майнового характеру позивачем було сплачено 750 грн.
Таким чином, загальний розмір судового збору становив 1724,40 грн.
Касаційну скаргу подано у 2018 році.
За правилами статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, за подання касаційної скарги розмір судового збору становив 200% ставки, яка підлягала сплаті при подання позовної заяви, скарги.
Таким чином, за подання цієї касаційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3448,80 грн.
За подання касаційної скарги ОСОБА_4 був помилково сплачений судовий збір у розмірі 7412,36 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом квитанції від 01 червня 2018 року №0.0.1050817597.
За результатами касаційного перегляду постанову Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року скасовано та залишено в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року, яким позовну вимогу про визнання факту родинних відносин задоволено, а у задоволенні позовних вимог про визнання нечинним пункту рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру і скасування державної реєстрації права власності на цю квартиру, визнання недійсним договору дарування спірної квартири та визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири за позивачем відмовлено.
Оскільки частка сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам за результатами касаційного перегляду справи становить 14,13% від загального розміру судового збору, який підлягав сплаті за подання касаційної скарги, то з позивача на користь відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2961,49 грн (3448,80-487,20=2961,49).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 , діючого в інтересах ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року скасувати.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року в частині, скасованій постановою Апеляційного суду Вінницької області від 02 травня 2018 року, залишити в силі з мотивів, викладених у цій постанові.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2961,49 грн (дві тисячі дев`ятсот шістдесят одна гривня і сорок дев`ять копійок).
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                              В. М. Сімоненко
Судді:                                                                                   А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик