ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року	Львів	Справа № 308/5825/20 пров. № А/857/7813/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді                                                 Шевчук С.М.
суддів                                                                      Носа С.П., Кухтея Р.В.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2020 року (рішення ухвалене в м. Ужгород, судом під головуванням судді Бедьо В.І., дату складення повного тексту рішення не зазначено) у справі № 308/5825/20 за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця за межі території України, суд –
ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
19.06.2020 військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила примусово видворити за межі території України громадянина Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідка на повернення НОМЕР_2 .
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2020 року адміністративний позов задоволено. Примусово видворено за межі території України громадянина Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2020 року скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що суперечить законодавству.
На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що за спробу незаконно перетнути кордон він вже був притягнутий до відповідальності та перебував у пункті тримання мігрантів протягом чотирьох місяців. При цьому, після затримання співпрацював із позивачем та повідомив щодо себе правдиві відомості. Таким чином у позивача відсутні підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від самостійного виїзду з України.
На переконання відповідача, позивач протиправно не надав йому можливості самостійно покинути територію України, оскільки рішення про примусове повернення прийняте 08.03.2020, а вже 10.03.2020 рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі №308/2480/20 ухвалено затримати відповідача на строк, який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання. Відтак, для самостійного виїзду з країни відповідачу надано менше двох діб. Водночас відповідач не міг фактично виконати вказане рішеннята самостійно покинути територію України в такий короткий термін у зв`язку із затриманням та перебуванням у пункті тримання мігрантів. Відповідачу також не відомо, чи було повідомлено прокурора про його затримання.
Відповідач вказує, що згідно з нормами Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Крім того, відповідач покликається на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28.02.2019 у справі №754/2198/17 та від 09.08.2019 у справі №359/5823/16-а, згідно з якими говорити про можливе ухилення від виконання рішення про примусове видворення можна тільки після спливу терміну, наданого іноземцю для самостійного виїзду з країни, і за умови, якщо йому така можливість фактично була надана.
Відповідач звертає увагу на той факт, що йому не повідомили належним чином про можливість оскаржити рішення про примусове повернення та позивач не запитав про потребу в залученні правника, що в свою чергу свідчить про порушення позивачем пункту 10 розділу 1 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу в установлені строки не подав.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, шляхом надіслання повідомлень на електронні пошти зазначених учасників справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили. Клопотань про відкладення  слухання справи не направляли.
Повідомлення відповідача про розгляд справи підтверджується розпискою. 
З огляду на обставини щодо повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду  апеляційної скарги  та положення  ст. 311 КАС України колегія суддів, вважає за можливе здійснити розгляд  апеляційної скарги в порядку письмового провадження.
ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05.03.2020 о 18 год. 10 хв. громадянин Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділення інспекторів прикордонної служби «Великий Березний» відділу прикордонної служби «Великий Березний» спільно з працівниками ВБТЛ на напрямку 143 прикордонного знаку в 5000 м. до лінії державного кордону, який мав намір у складі групи осіб незаконно перетнути державний кордон з України в Словацьку Республіку.
Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, а також грошові кошти у відповідача на момент затримання відсутні.
05.05.2020 Чопським прикордонним загоном складено протокол про адміністративне затримання, яким встановлено, що ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) вчинив правопорушення, передбачене частиною 2 статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі – КупАП) та відповідно достатті 263 КУпАП відповідача затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення (а. с. 4-5).
08.03.2020 рішенням начальника відділу адміністративно-юрисдикційної діяльності штабу ОСОБА_4 вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка Сельвараса Моханатас ( ОСОБА_2 ).
10.03.2020 рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі №308/2480/20 ухвалено затримати відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання (а. с. 8-10).
Особу ідентифіковано через посольство Шрі-Ланки в Туреччині, яким 04.05.2020 видано посвідку на повернення TUR007368 (а. с. 6).
ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушення міграційного законодавства України громадянином Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка Сельвараса Моханатас ( ОСОБА_2 ) свідчить про те, що він порушив вимоги статей 4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а відтак відповідно до частини 1 статті 30 цього Закону підлягає видворенню.
Крім того, відповідач на території України перебуває незаконно, немає постійного місця проживання, законного джерела існування та документу, що підтверджує законність перебування на території України. Таким чином позовні вимоги щодо примусового видворення відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
IV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначенихстаттею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до положень статей 9 та 29 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України врегульовано статтею 288 КАС України.
Частиною 1 статті 288 КАС України встановлено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства`від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (надалі – Закон № 3773-VI, в редакції чинній, на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини 3 ст.3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 26 вказаного Закону регламентовано порядок примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.
Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Тобто примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
При цьому, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом 21.11.2018 у справі №491/807/17.
Як вбачається із матеріалів справи, вимоги вищенаведеного закону в даному випадку дотримані. А саме в матеріалах справи міститься рішення про примусове повернення іноземця (а.с. 7), яке оголошено відповідачу за участю перекладача з одночасним  роз`ясненням права на його оскарження про, що свідчить підпис відповідача та перекладача на тексті вказаного рішення.
Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України.
Згідно з частинами 1-5 статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є:
невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;
наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави;
якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію;
якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду,- до набрання рішенням суду законної сили.
Особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону № 3773-VI, відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Судом встановлено, що видворення відповідача не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону № 3773-VI, оскільки доказів існування будь-яких загроз життю, здоров`ю, свободі в країні походження суду не встановлено як за даними відповідача, його представника так і за даними  загальновідомих джерел. 
Окрім того, колегією суддів враховано, що законодавець встановив дві альтернативні причини для видворення іноземця. Одною з них є наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення. 
Як з`ясовано судами першої та  апеляційної інстанцій відповідач на дату прийняття  рішення про видворення та надання часу для добровільного повернення в країну походження не мав: 
постійного місця проживання на території України;
законного джерела для існування та фінансових ресурсів для самостійного виїзду з території України;
оригіналу документу, що посвідчує його особу та документу щодо законності перебування на території України, що дає відповідачу можливість самостійно на законних підставах перебувати на території України та безперешкодно покинути її територію у встановлений у рішенні строк;
родичів,  які б могли надати допомогу у повернені до країни походження. 
Також судом враховано, що відповідач у складі групи осіб мав намір незаконно перетнути державний кордон з України в Словацьку Республіку.
За наведених обставин, суд відхиляє доводи відповідача щодо не надання йому позивачем фактичної можливості самостійно покинути територію України в строк два дні у зв`язку із затриманням та перебуванням у пункті тримання мігрантів,  оскільки відповідач за приведених обставин фактично у термін наданий для добровільного залишення території України не взмозі був  самостійно виїхати за межі території України у наданий йому термін для добровільного виконання рішення позивача про примусове видворення, аповедінка відповідача  та фактичні обставини свідчать, що відповідач немає відповідного бажання на повернення в країну походження.
Стосовно доводів відповідача про те, що йому не було повідомлено належним чином про можливість оскарження рішення про примусове повернення та не запитано про потребу в залученні правника, то колегія суддів вказані доводи відхиляє, оскільки зібраними у справі доказами підтверджуються обставини того, що зміст рішення про примусове видворення було оголошено відповідачу як і  можливість його  оскарження за участю перекладача. Намір щодо оскарження такого рішення відповідач не висловлював.  Підтвердженням вказаних обставин є відповідні підписи відповідача та перекладача на тексті  рішення  про примусове повернення. 
Водночас колегією суддів встановлено, що рішення про примусове повернення відповідачем не оскаржено та відповідно не становить предмет спору у даній справі. Відтак, не заслуговують на увагу посилання скаржника щодо незаконності та необґрунтованості рішення позивача про примусове повернення відповідача.
Аналіз положень ч.1 ст. 288 КАС України, ч.1 ст. 30 Закону № 3773-VI, пп. 14 п.6 розділу ІІІ Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.11.2018 № 971 дає підстави для висновку, що підставою для звернення органу охорони державного кордону до адміністративного суду із позовом про примусове видворення особи за межі території Україниє факт її затримання в межах контрольованого прикордонного району під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 271, 272, 288, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу громадянина Соціалістичної Республіки Шрі- ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 червня 2020 року у справі № 308/5825/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	Р. В. Кухтей  	
Повне судове рішення складено 23.07.2020.