Номер провадження: 22-ц/813/2026/20 
Номер справи місцевого суду: 522/17657/15-ц
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: № 522/17657/15

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2026/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
- заявник - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Щербаков Юрій Сергійович,
- стягувач – публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра»,
- боржники – 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 , 3) ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Юрія Сергійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу, за апеляційною скаргою адвоката Косинського Євгена Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Чернявської Л.М. 18 січня 2019 року, про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, 
встановив:
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію - Стрюкова І.О. (далі – Банк), звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 05/04/2008/840-К/457 від 17.04.2008 року станом на 14.08.2015 року у загальному розмірі – 779 483,12 долара США, що в еквіваленті становить – 16 678 013,27 грн. (а. с. 2 – 5).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси області від 18.03.2016 р. вищезазначений позов Банку задоволено в повному обсязі.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №05/04/2008/840-К/457 від 17.04.2008 року в розмірі - 779 483,12 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає - 16 678 013,27 грн..
Вирішено питання про стягнення з відповідачів на користь Банку судового збору (а. с. 62 – 63).
22.11.2016 року Банк отримав виконавчі листи згідно його заяви від 10.11.2016 року (а. с. 69).
За заявою Банку від 29.03.2017 року (а. с. 72) ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.04.2017 року (а. с. 81) внесено виправлення у резолютивну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2016 року щодо вірного зазначення номеру реєстраційної картки платника податків ОСОБА_3 ..
14.01.2019 року до суду першої інстанції надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу.
Вищезазначене подання приватного виконавця обґрунтоване тим, що у нього на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь Банку вищезазначеної заборгованості. 
26.09.2018 року на підставі ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Копія постанови направлена боржникові. Відповідно до вимог ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" було розпочато примусове виконання рішення.
Приватним виконавцем було вжито заходи примусового виконання рішення, що підтверджують повноту вчинення виконавчих дій, а саме - встановлено відсутність у боржника нерухомого майна та іншого майна, на яке можливо звернути стягнення, а також відсутність доходів та грошових коштів на розрахункових рахунках, на які можливо звернути стягнення. 
На виклики приватного виконавця боржник не реагує.
Таким чином, оскільки майно і джерело доходів у боржника відсутні виконавчий документ не виконано. Приватний виконавець вважає, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду. При цьому, відповідно до наданої Державною прикордонною службою інформації за останній рік мають місце непоодинокі випадки перетину ОСОБА_1 державного кордону України (а. с. 84 – 87).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.01.2019 року вищезазначене подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С. задоволено.
Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього по виконавчому листу № 522/17657/15, виданому 22.11.2016 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми в розмірі – 16 678 013,27 грн. на користь ПАТ «КБ «НАДРА».
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що боржник, який є обізнаним з наявністю по відношенню до нього відкритого виконавчого провадження, до теперішнього часу не виконав рішення суду. Будь-яких дій для його виконання не вчиняє, за місцем реєстрації не проживає, чим фактично ухиляється від виконання рішення суду.
При цьому, відповідно до інформації, наданої Державною прикордонною службою, за період з 11.07.2017 року по 02.08.2018 року мають місце випадки перетину ОСОБА_1 державного кордону України.
Cуд вважав, що наявність в особи протягом тривалого часу невиконаних зобов`язань, покладених судовим рішенням та ухилення особи від виконання такого рішення суду, є підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що є одним із заходів забезпечення виконання рішення суду (а. с. 110 – 111).
ОСОБА_1 та адвокат Косинський Є.В., діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просять ухвалу суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вищезазначеного подання приватного виконавця.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвалу постановлено судом першої інстанції при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 та адвокат Косинський Є.В., діючий від імені ОСОБА_1 , посилаються на те, що судом першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права.
Апелянти вказують на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань з приводу виконання рішення суду, а за ухилення від виконання наведених зобов`язань. Посилаються на відсутність ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду.
Учасники справи про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Від учасників справи заяв, клопотань, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 р., адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Між тим, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, наявність у справі достатніх матеріалів для розгляду справи, відсутність клопотань та заяв учасників справи щодо її відкладення, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні ухвали, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції посилався на необхідність задоволення вищевказаного подання з огляду на приписи статті 441 ЦПК України, статті 124 Конституції України (а. с. 110 - 111).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає, що цих висновків суд дійшов без порушень норм діючого законодавства.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси області від 18.03.2016 р. стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №05/04/2008/840-К/457 від 17.04.2008 року в розмірі - 779 483,12 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає - 16 678 013,27 грн..
26.09.2018 року на підставі ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Копія постанови направлена боржникові. Відповідно до вимог ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" було розпочато примусове виконання рішення.
Приватним виконавцем було вжито заходи примусового виконання рішення, що підтверджують повноту вчинення виконавчих дій, а саме - встановлено відсутність у боржника нерухомого майна та іншого майна, на яке можливо звернути стягнення, а також відсутність доходів та грошових коштів на розрахункових рахунках, на які можливо звернути стягнення. 
На виклики приватного виконавця боржник не реагує.
В ході здійснення виконавчих дій ОСОБА_1 було зобов`язано подати декларацію про доходи та майно. Між тим, таку декларацію останнім подано не було.
Таким чином, оскільки майно і джерело доходів у боржника відсутні виконавчий документ не виконано. Приватний виконавець вважає, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду. При цьому, відповідно до наданої Державною прикордонною службою інформації за останній рік мають місце непоодинокі випадки перетину ОСОБА_1 державного кордону України.
Між сторонами склалися правовідносини щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.
За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження»  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом № 1403-VIII.
Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3)
Конституція України є основним законом України.
Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Статтею 125 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.
При цьому у рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодного доказу про співпрацю боржника з приватним виконавцем, намагання ОСОБА_1 вжити заходи щодо виконання вищевказаного рішення суду: - часткової сплати заборгованості, тощо. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності свідомого ухилення боржника-апелянта від виконання рішення суду.
Відповідно до пункту вісімнадцятого частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01 лютого 2013 року словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом, як захід забезпечення виконання судового рішення.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для закордонних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. 
Так, п. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, наявність невиконаних зобов`язань, але лише до моменту виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.
Крім того, питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку, передбаченому ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 441 ЦПК України.
На  виконання Указу Президента України  «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень  судів» від  24.03.2008 року  № 261/2008, а також з метою роз`яснення окремих норм законодавства між Міністерством  юстиції  України  та  Адміністрацією  Державної  прикордонної служби України було затверджено лист  «Щодо виїзду  осіб, які мають невиконані зобов`язання, покладені на них рішенням судів» від 06.06.2008 року  № 25 – 32/507,  яким оговорений  порядок виїзду осіб, які мають невиконані зобов`язання, покладені на них  рішенням судів, з метою підвищення ефективності  виконання рішень судів.
На стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд за кордон здійснюється в порядку, передбаченому ст. 441 ЦПК України. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановлені оскаржуваної ухвали, не порушено вимог діючого на час постановлення цієї ухвали законодавства України. 
Доводи апеляційної скарги про відсутність умисного ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи містять докази направлення державним виконавцем апелянту копії постанови про відкриття виконавчого провадження (а. с. 92). Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що з часу відкриття виконавчого провадження боржник вчинив будь-які заходи щодо погашення/часткового погашення боргу.
Інші доводи апеляційної скарги не мають наслідком її задоволення, а отже на увагу суду не заслуговують.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 та адвоката Косинського Є.В., діючого від імені ОСОБА_1 , є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.   
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.             
За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції постановив ухвалу без порушень діючого законодавства,  підстави для її скасування, зміни в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та адвоката Косинського Є.В., діючого від імені ОСОБА_1 , відсутні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду залишенню без змін.
Згідно з п. 31 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України після її перегляду в апеляційному порядку не підлягає касаційному оскарженню. 
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та адвоката Косинського Євгена Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_1 , – залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 18 січня 2019 рокупро тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженю в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 липня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе