24.06.20
22-ц/812/1053/20
Провадження 22-ц/812/1053/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2020 року  м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Бондаренко Т.З.,
суддів - Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
за участі: позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
                                        ОСОБА_1  
на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2020 року, постановлену під головуванням судді Лазаревої Г.М., в приміщенні того ж суду, за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення її позову ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
В лютому 2020 року позивачка просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідачки. 
В обґрунтування заяви зазначає що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду, оскільки ОСОБА_4 може відчужити належне їй майно. 
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2020 року в задоволенні заяви позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_1 в заяві не навела обґрунтованих аргументів того, що відповідачка може відчужити своє майно. Крім того такий вид забезпечення позову щодо накладення арешту на все майно не є співмірним з вимогами викладеними в позові.
В апеляційній скарзі заявниця посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Вказує, що судом першої інстанції не було враховано, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до неможливості виконання судового рішення. Крім того зазначає, що справа розглядається тривалий час і компенсація за час вимушеного прогулу на час винесення рішення буде збільшуватися.
Відповідно до ч. 3ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.
Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір про поновлення на роботі за стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Так, ч.1ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1ст.150 ЦПК України).
Згідно з ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Відповідно до ч.3ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила накласти арешт на все майно, що належить відповідачці. 
Порушуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту заявниця посилалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до того, що майбутнє судове рішення може бути не виконано, оскільки відповідачка може вчинити дії спрямовані на відчуження, пошкодження, знищення майна, а також що дана справа перебуває на розгляді в суді тривалий час.
Так, із змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що заявлені нею вимоги до відповідачки ОСОБА_4 носять матеріально-правовий характер в їх частині щодо стягнення моральної шкоди, розмір якої визначено в грошовому виразі 20000 грн. 
Таким чином, оскільки предметом спору є грошові кошти, які за вимогами позивачки, має виплатити як компенсацію відповідачка, в разі задоволення позову, то такі вимоги підлягають забезпеченню відповідно до наведених правових норм. 
Проте, вид забезпечення позову, запропонований позивачкою, - накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно не можна вважати співмірним із заявленими матеріальними вимогами. Враховуючи принцип співмірності в застосуванні заходів забезпечення позову, заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме в частині щодо накладення арешт на майно (в тому числі грошові кошти) в межах позовних вимог щодо яких в позовній заяві визначено їх грошовий еквівалент, тобто 20000 грн. 
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, а також тривалого розгляду справи (позов пред`явлено до суду 23 березня 2019 року), що свідчать про наявність підстав для обґрунтованого припущення вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Районний суд, постановляючи ухвалу про відмову в забезпеченні позову не звернув на вказане уваги, та не навів переконливих доводів щодо відсутності реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду.
Враховуючи, що відповідно до змісту п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України арешт накладається на майно належне саме відповідачу, заява позивачки про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.
       При цьому не підлягають врахуванню доводи, викладені в апеляційній скарзі, стосовно необхідності забезпечення заявлених позовних вимог в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги в позовній заяві, а також з урахуванням уточнення до позову не були матеріалізовані та не визначені в грошовому виразі. Зазначення в апеляційній скарзі, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу може становити 65345 грн. є лише припущенням, оскільки вказана сума не набула статусу заявленої вимоги в установленому процесуальному законом порядку.
       Також не заслуговують на увагу заперечення представника відповідачки стосовно того, що оскільки позовні вимоги матеріального характеру є похідними від позовної вимоги про поновлення на роботі, яка не є матеріальною вимогою, то такий позов не підлягає забезпеченню, оскільки таке не ґрунтується на процесуальному законі.
Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2020 року скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.
       Вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить    ОСОБА_4 (ІНН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) в межах ціни позову та відповідно вартості майна 20000 грн..
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, 30 червня 2020 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова