Постанова 
Іменем України 
30 липня 2020 року
м. Київ
справа № 757/38368/15
провадження № 61-7223св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,               
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Київобленерго», ОСОБА_2 ,
треті особи: приватне підприємство «Білдгрупменеджмент», товариство з обмеженою відповідальністю «Комунальне підприємство «Сіті-Сервіс»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Музичко С. Г.,               Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф. від 20 лютого 2019 року,
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Київобленерго» (далі - ПАТ «Київобленерго»), Сучкової З. В., треті особи: приватне підприємство «Білдгрупменеджмент» (далі - ПП «Білдгрупменеджмент»), товариство з обмеженою відповідальністю №Комунальне підприємство «Сіті-Сервіс» (далі - ТОВ «КП «Сіті-Сервіс») про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 04 вересня 2015 року до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2015 року.
Позов мотивовано тим, що 25 червня 2013 року ОСОБА_1 та                                   ПАТ «Київобленерго» укладено договір про постачання електричної енергії               № 220059508 до розподільчої підстанції типу КТПБУ-2х630Ква-10/0,4 та з монтажу додаткового обладнання в РП № 13, забудовником якого є позивач. 04 вересня 2015 року на підставі заяви представника позивача -               ОСОБА_2 вказаний договір розірвано шляхом укладення договору про його розірвання. Договір про розірвання договору про постачання електроенергії ОСОБА_1 просив визнати недійсним на підставі частини першої статті 232 ЦК України, оскільки він вчинений внаслідок зловмисної домовленості його представника з другою стороною. Зокрема, договір укладений після того, як 21 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Київобленерго» із заявою, якою повідомив, що всі заяви та документи щодо зміни власника розподільчого пристрою буде подавати особисто або через свого представника - ОСОБА_3 , внаслідок чого 19 вересня                      2015 року ОСОБА_1 скасував довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_2 не узгоджувала з позивачем свої дії, спрямовані на розірвання договору про постачання електроенергії та не повідомила про його розірвання, вчинила дії на користь                                                   ПП «Білдгрупменеджмент» (незаконне відчуження розподільчого пристрою, подання заяви про розірвання договору про постачання електроенергії), була повідомлена позивачем про втрату до неї довіри (у кінці 2014 року), однак продовжувала вчиняти дії від імені довірителя. Зловмисна домовленість відповідачів та третьої особи була спрямована на припинення використання позивачем розподільчого пристрою, у результаті чого позивач був позбавлений можливості використовувати розподільчий пристрій за призначенням, оскільки дія договору про постачання електроенергії була припинена.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсною додаткову угоду    № 1 від 04 вересня 2015 рок до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, укладену представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ПАТ «Київобленерго».
Справа судами розглядалась неодноразово.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 04 вересня 2015 року до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, укладену представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ПАТ «Київобленерго».
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 , укладаючи спірну додаткову угоду, діяла всупереч інтересам ОСОБА_1 , що підтверджується заявою останнього від 21 листопада 2014 року до                             ПАТ «Київобленерго», якою він обмежив коло осіб, які можуть представляти його інтереси. ОСОБА_2 , знаючи про недовіру позивача до неї, допомогла ПП «Білдгрупменеджмент» набути право власності на розподільчий пристрій, а згодом розірвати договірні відносини ОСОБА_1 з ПАТ «Київобленерго», чим позбавила свого довірителя можливості використовувати розподільчий пристрій.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту того, що позивач не мав наміру укласти додаткову угоду до договору про постачання електричної енергії, не наділяв повіреного правом на укладення цього договору, що його дії не відповідали волевиявленню позивача.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що незважаючи на належні та допустимі докази, які підтверджують існування зловмисної домовленості ОСОБА_2 та ПАТ «Київобленерго» (вчинення дій представником всупереч інтересів довірителя, існування домовленості представника однієї сторони з іншою та настання негативних наслідків для довірителя), апеляційний суд прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Апеляційний суд розглянув справу за відсутності представника позивача - ОСОБА_4 , незважаючи на завчасно подане клопотання про відкладення розгляду справи.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
У червні 2019 року ПП «Білдгрупменеджмент» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_5 , у якому просить відмовити в задоволенні зазначеної касаційної скарги, та залишити постанову апеляційного суд без змін. Зазначає, що постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу 
757/38368/15-ц з Печерського районного суду м. Києва.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 25 червня 2013  року між ПАТ «Київобленеого» та ОСОБА_1 було укладено договір про постачання електричної енергії № 220059508.
Даний договір було укладено до розподільчої підстанції типу КТПБУ-2х630кВА - 10/0,4 та з монтажу додаткового обладнання в РП № 13.
Забудовником розподільчої підстанції виступив позивач, що підтверджується відповідним рішенням про погодження технічного проекту від 07 вересня 2012 року, технічними умовами, актом прийому-передачі виконаних робіт, актом розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, актом підтвердження готовності електроустановки до роботи, актом обстеження електроустановки після виконання будівельно-монтажних та налагоджувальних робіт, актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію.  
Відповідно до умов вказаного договору про постачання електричної енергії, постачальник - ПАТ «Київобленерго» продає електричну енергію споживачу ОСОБА_1 для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю, а споживач сплачує вартість використаної електроенергії. Строк дії договору визначено до 31 грудня 2013 року з продовженням дії на наступний календарний рік, якщо за 30 днів до закінчення строку дії договору жодною із сторін не подано письмову заяву про припинення дії договору або перегляд його умов. У випадку, якщо споживач користується об`єктом на підставі договору оренди, то строк дії договору визначено до 29 грудня 2016 року.
29 квітня 2011 року позивач видав довіреність на представництво його інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М. С.
Строк дії довіреності визначено до 29 квітня 2016 року.
21 листопада 2014 року ОСОБА_1 подав до ПАТ «Київобленерго» заяву, в якій зазначив, що його інтереси може представляти лише ОСОБА_3 або він сам особисто.
25 серпня 2015 року право власності на розподільчий пристрій 54, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за                                        ПП «Білдгрупменеджмент».
03 вересня 2015 року ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_7 , подала до                 ПАТ «Київобленерго» заяву про розірвання договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 20'3 року у зв`язку з переходом права власності на розподільчу підстанцію до                                                       ПП «Білдгрупменеджмент».
04 вересня 2015 року між представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ПАТ «Київобленерго» укладено додаткову угоду № 1 до договору про постачання електричної енергії № 220059508 від 25 червня 2013 року, за умовами якої договір про постачання електричної енергії втрачає чинність з 04 вересня 2015 року.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин, розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно статті 237 ЦК України представництво є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків,
 що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.
Згідно положень частини першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті               203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Частиною першою статті 232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Відповідно до частини другої статті 232 ЦК України довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.
Системний аналіз вказаної норми права дає підстави дійти висновку про те, що представник має діяти в інтересах особи, яку він представляє. Тому якщо він вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, і це доведено в суді, правочини мають визнаватися судом недійсними.
Таким чином, для визнання правочину недійсним з підстав передбачених статтею 232 ЦК України необхідні наступні умови: наявність домовленості представника однієї сторони з іншою, умисел в діях представника, а саме, чи усвідомлював він, що вчиняє правочин в супереч інтересам довірителя та чи бажав (або усвідомлював) несприятливі наслідки такого правочину для довірителя, виникнення внаслідок таких дій несприятливих наслідків для довірителя.
Судами попередніх інстанцій було встановлено, що спірна додаткова угода про розірвання договору про постачання електричної енергії була укладена на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29 квітня 2011 року, що видана особисто позивачем та відповідно була чинною на час укладення правочину.
Спірний договір було укладено на умовах, зазначених у довіреності, згідно яких вбачається, що позивач уповноважив ОСОБА_2 на укладання та підписання договорів про внесення змін та доповнень до будь-яких договорів.
Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у діях представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зловмисної домовленості з                 ПАТ «Київобленерго», передбаченої статтею 232 ЦК України.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності представника позивача - ОСОБА_4 , незважаючи на завчасно подане клопотання про відкладення розгляду справи не є підставою для скасування судового рішення, оскільки останній був належним чином повідомлений про судове засідання на 20 лютого 2019 року, що не перешкоджає розгляду справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлення про час та місце судового засідання. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановили фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що оспорюваний правочин укладено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 з ПАТ «Київобленерго», факту завдання збитків, які настали внаслідок підписання спірного правочину.
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     М. Є. Червинська
 
                                                                                                             С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                             В. М. Коротун